Fordította 
 	Borbás Mária 
 	
 	Agatha Christie 
 	Gyilkosság méretre 
 	magyar könyvklub 

 	

 	
 	A fordítás az alábbi kiadások alapján készült: 
 	Agatha Christie: Miss Marple's Final Cases 
 	Fontana, London, 1980 
 	© Agatha Christie Ltd 1979 
 	Ali rights reserved 
 	Hungárián translation © Borbás Mária, 1995 

 	Tartalom 

 	Menedék 

 	

 	
 	
 	7 
 	Fura tréfa 

 	

 	
 	
 	33 
 	Gyilkosság méretre 

 	

 	49 
 	A házmesterné bosszúja 

 	

 	67 
 	A tökéletes szobalány 

 	

 	
 	85 
 	Miss Marple mesél 

 	

 	103 
 	A baba 

 	

 	
 	
 	115 
 	
 	A tükör 

 	

 	
 	
 	139 

 	
 	Menedék  

 	A lelkészné elıukkant a lelkészlak mögül: jókora nyaláb krizantémot vitt a karjában. Vaskos cipıén jócskán megtapadt a zsíros kerti föld, sı még az orra hegyére is jutott belıe, ám a lelkésznének ez utóbbi tényrı fogalma sem volt. 
 	Veszıött egy darabig a rozsdás sarokvasain csüngıkapuval. Szél kerekedett; kis híja volt, hogy le nem kapta a lelkészné fejérı a kajlán odabiggyesztett ócska filckalapot. 
 	- Az ördögbe! - mordult fel Duci. 
 	Optimista szülei Dianának keresztelték, Mrs. Harmonra azonban kora ifjúságában ráragadt a 
 	"Duci" név, egészen nyilvánvaló okból. A krizantémot szorongatva végre sikerült átvergınie a kapun a temetıe, onnan pedig a templom bejáratához. 
 	Enyhe volt a novemberi nap, és nyirkos. Az égen felhı kergetıtek, imitt-amott kibukkant az ég kékje. A templomban sötét volt és hideg; csak istentisztelet idejére főöttek be. 
 	- Brr! - adott hangot sokatmondóan a véleményének Duci. - Jó lesz, ha minél elıb végzek. Nem óhajtok halálra fagyni. 
 	Hosszú évek gyakorlatából fakadó gyorsasággal szedte össze a szükséges kellékeket: vázát, vizet, virágtartókat. Kár, hogy nincs liliomunk -gondolta Duci. - Torkig vagyok ezzel a rongyos krizantémmal. - Fürge ujjai ügyesen elrendezték a virágot. 
 	A virágkompozíció nem volt sem túlságosan eredeti, sem túlságosan mőészi - hiszen Duciban magában sem volt nagyon sok a fenti tulajdonságokból -, de kellemes és otthonos látványt nyújtott. Duci megfogta a teli vázákat, és a padsorok között az oltár felé indult. Ebben a pillanatban kisütött a nap. 
 	Beragyogott a keleti ablak némileg kezdetleges, színes üvegablakán, amely jóformán csak a piros és a kék kombinációjából állott - egy múlt századbeli gazdag hívıadományaként. A hirtelen felragyogó színorgia szinte döbbenetes volt. Mint a drágakövek - gondolta Duci. Aztán hirtelen megtorpant, és maga elé meredt. Mert a szentély lépcsıén egy összekuporodott, sötét alak hevert. 
 	Duci óvatosan letette a vázákat, közelebb lépett az alakhoz, és föléje hajolt. Egy férfi feküdt ott összegörnyedve. Duci letérdelt mellé, és lassan, óvatosan a hátára fordította. Megtapintotta a férfi pulzusát - oly gyengén, szabálytalanul vert, hogy többet mondott minden kórtörténetnél, csakúgy, mint a férfi szinte zöldesen fakó arcszíne. Semmi kétség, gondolta Duci, ez az ember halálán van. 
 	Negyvenöt éves lehetett, és sötét, kopott öltönyt viselt. Duci elengedte az ernyedt kezet, és a férfi másik kezére nézett. Az ökölbe szorítva hevert a mellén. Ahogy Duci közelebbrı szemügyre vette, meglátta, hogy az ujjak egy nagyobbacska rongy-csomót vagy zsebkendı szorongatnak. Az ökölbe szorult kéz körül pedig barnás folyadék megszáradt cseppjei - alighanem vérnyomok. 
 	Duci a sarkára ült, összeráncolta homlokát és töprengett. A férfi szeme mindeddig csukva volt, de most hirtelen kinyílt, és Duci arcára szegezıött. Nem volt fátyolos a tekintete, és nem is volt tétova. 
 	Csupa élet volt és csupa értelem. A férfi ajka megmozdult, és Duci elıehajolt, hogy meghallja a szavait. Illetve a szavát. Mert a férfi csupán egyetlen szót szólt: 
 	- Menedék. 
 	És amikor ezt mondta - vagy inkább lehelte -, mintha halványan elmosolyodott volna. Duci nem érthette félre, mert a következıpillanatban a férfi megismételte: 
 	- Menedék... 
 	Aztán halk, hosszú sóhaj szakadt ki belıe, és a szeme megint lecsukódott. Duci újból megtapintotta a pulzusát. Még vert, de egyre gyengébben, egyre szaggatottabban. Duci eltökélten felállt. 
 	- Ne mozduljon - mondta a férfinak -, ne is próbáljon mozdulni. Segítséget hozok. 
 	A férfi szeme megint kinyílt, de most mintha a keleti ablakon beömlıszínes fény vonta volna magára a figyelmét. Motyogott valamit - hogy mit, azt Duci nem értette. De úgy tőt, mintha a férje nevét hallaná. 
 	- Julian? - kérdezte. - Azért jött ide, mert Juliant keresi? - De választ nem kapott. A férfi némán, lehunyt szemmel feküdt, lassan, nehezen szedte a levegı. 
 	Duci sarkon fordult és kisietett a templomból. Órájára pillantott, és elégedetten biccentett. 
 	Griffiths doktor még ott lesz a rendelıen. Alig két perc járás a templomtól. Odaérve kopogás, csengetés nélkül belépett, és átsietett a várószobán, egyenesen a rendelıe. 
 	- Azonnal jöjjön - szólt Duci. - A templomban egy haldokló fekszik. 
 	NéHarry perc elteltével Griffiths doktor felemelkedett térdeltébı, miután röviden megvizsgálta a férfit. 
 	Nem vihetnénk be a lelkészlakba? Ott jobban el tudnám látni - bár nemigen lesz belıe sok haszna. 
 	Hogyne - mondta Duci. - Megyek, intézkedem. Hívjam ide Harpert és Jonest? Segíthetnének bevinni. 
 	- Köszönöm. A lelkészlakból majd telefonálok mentıutóért, bár tartok tıe, hogy mire ideér... - A doktor nem fejezte be a mondatot. 
 	- Belsıvérzés? - tudakolta Duci. 
 	Az orvos bólintott. 
 	- Hogy kerülhetett ide? -kérdezte. 
 	- Azt hiszem, itt lehetett egész éjjel - mondta elgondolkodva Duci. - Harper reggel, mielıt munkába menne, kinyitja a templomkaput, de rendszerint nem jön be. 
 	Öt perc telhetett el, mire Griffiths doktor letette a telefonkagylót és visszament a nappali szobába, ahol a sérült férfi a pamlagra terített pokrócokon feküdt. Duci éppen kivitte a mosdótálat és eltakarította az orvosi beavatkozás nyomait. 
 	Hát ennyi - mondta Griffiths. - Mentıet hívtam, és értesítettem a rendıséget. - Összevonta szemöldökét, és lenézett a betegre. Az csukott szemmel feküdt, bal keze ideges, görcsös mozdulatokkal rángatózott. 
 	- Rálıtek- mondta Griffiths. - Méghozzá meglehetıen közelrı. Összegöngyölte a zsebkendıét, azzal tömte el a sebet, hogy elállítsa a vérzést. 
 	- És miután rálıtek, milyen messzire juthatott el? - kérdezte Duci. 
 	- Nos, volt rá eset, hogy halálos sebet kapott ember feltápászkodott és végigment az utcán, mintha mi sem történt volna, aztán úgy öt-tíz perc elteltével hirtelen összeesett. Nem hiszem, hogy az emberünkre a templomban lıtek volna rá. Nem. Nincs kizárva, hogy innen bizonyos távolságban érte a golyó. Persze az sem lehetetlen, hogy ımaga emelt magára fegyvert, azután kiesett a kezébı a revolver, és ıvaktában a templom felé tántorgott. Csak azt nem értem, miért a templomba igyekezett, és nem a lelkészlakba. 
 	- Ó, arra tudom a választ - szólt Duci. - İmaga mondta: "Menedék". 
 	- Menedék? - bámult rá értetlenül a doktor. 
 	- Megjött Julian - mondta Duci, és a hall feléfordult, ahonnan férje lépteit meghallotta. - Julian! 
 	Gyere be. 
 	Julian Harmon tiszteletes úr belépett. Szórakozott, tudós modora révén jóval idıebbnek látszott a koránál. - Uramfia! - szólt Julian Harmon, és tétova, kérdıtekintettel meredt a szanaszét heverıorvosi mőzerekre meg a pamlagon fekvımozdulatlan alakra. 
 	Duci a tıe megszokott kurta módon elmagyarázta, mi történt. - A templomban volt. A végét járja. 
 	Meglıték. Ismered, Julian? Mintha téged hívott volna. 
 	A lelkész a pamlaghoz lépett, és lenézett a haldoklóra. 
 	- Szegény ember - mondta, és megrázta fejét. 
 	- Nem, nem ismerem. Majdnem egészen bizonyos, hogy sohasem láttam. 
 	Ebben a pillanatban megint kinyílt a haldokló szeme. Tekintete az orvosról Julian Harmonra vándorolt, róla pedig Ducira. És a tekintet most megállapodott, és Duci arcára szegezıött. 
 	Griffiths doktor elıelépett. 
 	- Próbálja meg elmondani - szólt a haldoklóhoz. 
 	A férfi azonban egyre Ducira szegezte szemét, és halkan megszólalt: - Kérem... kérem... - Majd remegés futott végig egész testén, és meghalt... 
 	Hayes ımester megnyalta a ceruzáját, és lapozott a jegyzetfüzetében. 
 	- Tehát ez minden, amit el tud mondani, Mrs. Harmon? 
 	- Ez minden - bólintott Duci. - És ezek a holmik voltak a kabátja zsebében. 
 	Hayes ımester elıt az asztalon egy pénztárca hevert, egy ütött-kopott öreg zsebóra W. S. 
 	monogrammal, meg egy londoni retúrjegy. Semmi más. 
 	- Tudják már, hogy ki volt? - kérdezte Duci. 
 	- Bizonyos Mr. és Mrs. Eccles telefonált az ıszobára. Az asszonynak a fivére volt az illetı úgy tőik. Bizonyos Sandbourne. Egy ideje gyengélkedett, meg az idegei is kikészültek. Tegnapelıt elment hazulról, és nem tért vissza. Revolvert vitt magával. 
 	És idejött, és meglıte magát? - kérdezte Duci. - ugyan miért? 
 	- Hát, ugyebár, ha depressziós volt... 
 	- Nem erre gondoltam - szakította félbe Duci. - Hanem arra, hogy miért itt? 
 	- Nem tudom, Mrs. Harmon - felelte Hayes ımester. Zavartan, mintegy mentegetıve köhintett. - 
 	Mr. és Mrs. Eccles idejönnek... - mondta, miközben felállt -, mármint ha a nagytiszteletőasszony nem haragszik. 
 	- Dehogyis haragszom - mondta Duci. - Mi sem természetesebb. Csak azt sajnálom, hogy semmit sem tudok nekik mondani. 
 	- Hát én most megyek - közölte Hayes ımester. 
 	- Hálát adok az égnek - mondta Duci, miközben kikísérte -, hogy nem gyilkosság történt. 
 	Egy kocsi hajtott a lelkészlak kapuja elé. - Úgy látom - szólt Hayes ımester -, hogy Mr. és Mrs. 
 	Eccles megérkezett. 
 	Duci megacélozta lelkét, hogy elviselje a nehéznek ígérkezımegpróbáltatást. - Persze - gondolta -
 	, mindig behívhatom Juliant. Egy lelkész nagy segítség, ha gyászoló rokonokkal van dolga az embernek. 
 	
 	Duci maga sem tudta, voltaképpen milyennek képzelte az Eccles házaspárt, de amikor megpillantotta ıet, ugyancsak meglepıött. Mr. Eccles pocakos, vörös képőférfiú volt, akinek a modora rendes körülmények között nyilván harsány és roppant kedélyes. A meglehetıen rikítóan öltözött Mrs. Eccles összepréselte kicsi és rosszindulatú száját. Vékony, kellemetlen hangja volt. 
 	- Óriási megrázkódtatás volt, Mrs. Harmon, képzelheti - szólt. 
 	- Ó, igen, minden bizonnyal - bólintott Duci. - Kérem, foglaljanak helyet. Megkínálhatom önöket esetleg valamivel... Teához talán még egy kicsit korán van... 
 	Mr. Eccles felemelte vaskos kezét. 
 	- Nem, nem, köszönjük, ne tessék fáradni. Igazán nagyon kedves kegyedtı. Csak azt szeretnénk tudni... szóval... hogy szegény William mondott-e valamit... meg ilyesmi. 
 	Sokáig élt külföldön - vette át a szót Mrs. Eccles -, és biztosan nagyon sok kellemetlen élményben volt része. Amióta csak hazajött, borzasztóan hallgatag volt, és egészen depressziós. 
 	Azt mondta, ez a mai világ már nem neki való, sehogysem találta a helyét. Szegény Bili, mindig hajlott a búskomorságra... 
 	Duci néhány pillanatig szótlanul nézte látogatóit. 
 	- Elcsente az uram revolverét - folytatta Mrs. Eccles. - Nekünk persze fogalmunk se volt róla. 
 	Mindig annyira tapintatos volt. Nem akarta nálunk, otthon elkövetni... 
 	- Szegény fiú, szegény fiú - ingatta a fejét Mr. Eccles. - De hát nincs jogunk pálcát törni fölötte. 
 	Újabb csend támadt, amit végül Mr. Eccles tört meg. 
 	- Mondott valamit szegény? üzent esetleg...? Mik voltak az utolsó szavai? 
 	Csillogó kis disznószemét Ducira szegezte. Mrs. Eccles is elıehajolt, mint aki izgatottan várja a választ. 
 	- Nem - mondta halkan Duci. - Semmit sem üzent. Már halálán volt, amikor a templomba jött. 
 	Menedékért. 
 	- Menedékért? - bámult értetlenül Mrs. Eccles. - Nem értem... 
 	- Bizonyára a bőhıés elı keresett menedéket, kedvesem - szakította félbe türelmetlenül Mr. 
 	Eccles. - Az öngyilkosság ugyanis bő, ugyebár, nagytiszteletőasszony? 
 	Próbált valamit mondani, közvetlenül mielıt meghalt - mondta Duci. - De csak ennyit tudott szólni, hogy "Kérem..." 
 	Mrs. Eccles szeméhez emelte zsebkendıét, és szipogott. - Istenem, istenem... - sóhajtott. - Milyen szörnyő..! 
 	- Ejnye már, Pam - vigasztalta a férje -, ne vedd annyira a szívedre. Szegény Willie. De hát most már békességben nyugszik. No, hát köszönjük szépen, Mrs. Harmon. Remélem, nem tartottuk fel. 
 	Egy lelkészfeleségnek bizonyára sok a dolga, tudjuk jól. 
 	Ezzel felálltak, és elköszöntek. Az ajtóból Eccles hirtelen visszafordult. - Ó, még valami, ugyebár itt van szegénynek a kabátja? 
 	- A kabátja? - vonta fel a szemöldökét Duci. 
 	- Szeretnénk elkérni a holmiját - magyarázta Mrs. Eccles. - Érzelmi okokból ugyebár. 
 	- Zsebóra volt a zsebében, levéltárca, meg egy vonatjegy - sorolta Duci. - Odaadtam mindent Hayes ımesternek. 
 	- Hát akkor ez rendben is volna - mondta Mr. Eccles. - İmajd bizonyára átadja nekünk a holmit. 
 	Az iratai nyilván a tárcában vannak. 
 	- Egy egyfontos bankjegy volt a tárcában -magyarázta Duci. - Semmi egyéb. 
 	- Levél esetleg...? Semmi efféle? 
 	Duci megrázta a fejét. 
 	- No, hát még egyszer köszönjük, Mrs. Harmon. A kabát, ami rajta volt szegényen... esetleg az is az ımesterhez került? 
 	
 	Duci összevonta szemöldökét. 
 	- Nem - mondta elgondolkodva. - Nem hiszem... Várjunk csak. Griffiths doktor meg én vettük le róla a kabátot, hogy az orvos megvizsgálhassa a sebet. - Tétován körülnézett a szobában. 
 	- Biztosan felvittem azt is a törölközıkel meg a mosdótállal. 
 	- Ne haragudjék, Mrs. Harmon, ha esetleg megkérhetném... Tudja, szeretnénk megkapni a kabátját, hisz az volt az utolsó, amit viselt szegény fiú. Az asszony már csak ilyen szentimentális, tudja. 
 	- Hogyne - mondta Duci. - Nem akarják, hogy kitisztíttassam elıb? Sajnos, meglehetıen... ugye... 
 	foltos. 
 	- Ó, nem, nem, az igazán nem tesz semmit. Duci összevonta szemöldökét. 
 	- Hová is... Elnézésüket kérem egy pillanatra. 
 	Felment az emeletre, és jó néhány perc múlva tért vissza. 
 	- Igazán sajnálom... - szedte nehezen a levegı -, a takarítónıtehette félre a többi holmihoz, ami a tisztítóba megy. Elég nehezen sikerült megtalálnom. Tessék. Mindjárt becsomagolom. 
 	Tiltakozásukkal mit sem törıve már be is csomagolta a kabátot, Ecclesék pedig, újabb hálálkodás közepette, végül eltávoztak. 
 	Duci lassan visszament a hallba, és belépett a dolgozószobába. Julian Harmon tiszteletes úr felpillantott; arca felderült. Prédikációt fogalmazott, és gyanította, hogy mondanivalója lényegétı eltérítették a Kürosz idejében Júdea és Perzsia közt fennálló politikai kapcsolatok. 
 	- Nos, kedvesem? - kérdezte reménykedve. 
 	- Julian - szólalt meg Duci. - Mit jelenthet tulajdonképpen az, hogy "menedék"? 
 	A nagytiszteletőúr boldogan félretette félig megírt prédikációját. 
 	- Nos - kezdte -, a római és görög szentélyekben a "menedék", avagy sanctuaríum a cellára vonatkozott, amelyben valamelyik isten szobra állt. A keresztény templomok menedék voltát csupán Krisztus után 399-ben ismerték el végérvényesen. Angliában a menedékjogról az elsıemlítés Ethelbert Törvénykönyvében történik, Krisztus után hatszáz... 
 	Egy darabig folytatta értekezését, ám ezúttal is - mint oly gyakran - rá kellett ébrednie, hogy felesége sajnálatos módon nem követi szelleme szárnyalását. 
 	- Drágám - szólt Duci -, olyan aranyos vagy! 
 	Azzal lehajolt, és puszit nyomott élete párjának az orra hegyére. Julian körülbelül úgy érezte magát, mint az ügyes kutya, amikor megdicsérik, mert visszahozta az elhajított botot. 
 	- Itt voltak Ecclesék - közölte Duci. 
 	A nagytiszteletőúr összevonta szemöldökét. 
 	- Ecclesék...? Nem emlékszem... 
 	- Nem ismered ıet. Annak a férfinak a nıére meg a sógora, aki a templomban volt. 
 	- De kedvesem, miért nem szóltál? 
 	- Nem volt rá szükség - mondta Duci. - Nem szorultak vigasztalásra. Mondd csak... - Ezúttal ıvonta össze a szemöldökét. - Ha holnap beteszek a sütıe egy tál rizses húst, meg tudod magadnak melegíteni, Julian? Szívesen felmennék Londonba az alkalmira. 
 	- Miféle alkalomról beszélsz, kedvesem? - nézett rá értetlenül a férje. 
 	- Semmiféle alkalom - kacagott Duci. - Alkalmi árverés a Burrows és Társa Áruházban. 
 	Háztartási vászonáru. Lepedı abrosz, törülközı konyharuha. Már olyan valamennyi konyharuhám, akár a szita. Egyébként - tette hozzá elgondolkodva -, azt hiszem, meglátogatom Jane nénit is. 
 	Miss Jane Marple, ez az aranyos idı hölgy két hétig a fıáros nyújtotta örömöket élvezte, unokaöccsének kényelmes mőeremlakásában. 
 	- Annyira kedves a drága Raymond - mondta. - Két hétre elutaztak Joannal Amerikába, és ragaszkodtak hozzá, hogy jöjjek fel, lakjam a lakásukban, és töltsek két kellemes hetet Londonban. 
 	- Most pedig, Duci kedves, meséld el, mi nyomja a szívedet. 
 	Duci volt Miss Marple kedvenc keresztgyereke. Az idı hölgy nagy szeretettel nézte, amint Duci hátratolja tarkójára a legkevésbé kajla filckalapját, és belekezd történetébe. 
 	Az elbeszélés rövid volt és tömör. - Értem -bólintott Miss Marple, amikor Duci befejezte. - Igen. 
 	Értem. 
 	- Ezért akartam eljönni hozzád, Jane néni - mondta Duci. - Tudod, mivel én nem vagyok okos... 
 	- Dehogyisnem, kedves. Nagyon is okos vagy. 
 	- Nem én. Nem úgy, mint Julian. 
 	- Julian persze igen pallérozott elme - bólintott Miss Marple. 
 	- Ez az - vágta rá Duci. - Julian az értelem, én vagyok az érzelem. 
 	- Jó adag józan eszed van, kedvesem. 
 	- De ha egyszer nem tudom, mitévılegyek! Juliantól nem kérhetek tanácsot - ıannyira egyenes! 
 	Miss Marple megértın bólogatott. 
 	- Értem, mire gondolsz, kedvesem. Mi, nı - nos, természetesen velünk más a helyzet. Most pedig 
 	- folytatta -, miután elmesélted, mi történt, legelızör is arra volnék kíváncsi, hogy mit gondolsz. 
 	- Az egész dolog nem stimmel - mondta Duci. - Az az ember ott a templomban, a haldokló, pontosan tudta, mi az a menedék. A sanctuarium. Éppen úgy mondta, ahogyan Julian mondta volna. Már úgy értem, mőelt, tanult ember volt. És ha öngyilkos akart volna lenni, nem vonszolja el magát a templomba, és nem mondja azt, hogy "menedék". Menedéket az keres, akit üldöznek, és ha elér egy templomba, ott biztonságban van. Ott nem foghatják el az üldözı. Valamikor régen még a törvénynek sem volt ott hatalma felette. 
 	Duci kérdıpillantást vetett Miss Marple-ra. Az idı hölgy bólintott. Duci folytatta. 
 	- Az a házaspár meg, azok az Ecclesék, egészen másfajták. Tudatlanok, közönségesek. És van még valami. Az óra - a halott férfi zsebórája. W. S. monogram volt belevésve a fedelébe. De belül - ugyanis kinyitottam - igen apró betőkel ez állt: "Walternek - édesapa", meg egy dátum. 
 	Walternek. És ezek az Ecclesék folyton William-nek meg Willie-nek emlegették. 
 	Miss Marple szólni akart, de Duci sietve folytatta. 
 	- Tudom, tudom, az embert nem mindig szólítják azon a néven, amit a keresztségben kapott. Már úgy értem, hogy például Williamnek keresztelték, aztán "Dugó"-nak vagy "Létrá"-nak vagy akárminek becézik. Na de az embert az édestestvére csak nem emlegeti "William"-nek, vagy 
 	"Willie"-nek, ha egyszer Walter a neve! 
 	- Ezzel azt akarod mondani, hogy nem is volt a testvére? 
 	- Egészen biztos vagyok benne, hogy nem a testvére. Szörnyőegy emberpár - mind a ketten szörnyők. Azért jöttek a lelkészlakba, hogy megszerezzék a holmiját, és megtudják, szólt-e valamit, mielıt meghalt. Amikor mondtam, hogy nem, megkönnyebbülést láttam az arcukon. 
 	Szerintem - fejezte be Duci - Eccles lıte le. 
 	- Gyilkosság? - kérdezte Miss Marple. 
 	- Igen - bólintott Duci. - Gyilkosság. És ezért jöttem hozzád, drága Jane néni. 
 	Tájékozatlan hallgató vélhetıeg furcsállotta volna Duci kijelentését, ám bizonyos körökben ismeretes volt, hogy Miss Marple néhány gyilkosságnak már a nyitjára jutott. 
 	- Azt mondta nekem, hogy "kérem...", mielıt meghalt - mesélte Duci. - Meg akart kérni valamire. 
 	Az a rémes, hogy fogalmam sincs, mire. 
 	
 	Miss Marple elgondolkodott. Aztán néhány perc elteltével rátapintott arra a problémára, ami Ducinak is megjárta már az eszét. - De miért volt ott egyáltalán? - kérdezte. 
 	-Úgy érted - mondta Duci -, hogyha valaki menedéket keres, akárhol befuthat egy templomba. 
 	Nem kell felszállnia egy távolsági buszra, ami csak napjában négyszer közlekedik, és kijönni egy ilyen isten háta mögötti helyre, mint a mi falunk. 
 	- Nyilvánvaló, hogy valamiféle céllal ment oda - tőıött Miss Marple. - Alighanem találkozni akart valakivel. Chipping Cleghorn nem nagy hely, Duci. Biztosan van valami elképzelésed arról, hogy kit kereshetett - nem? 
 	Duci gondolatban végigfutott a falubelieken, aztán kétkedı megrázta a fejét. - Tulajdonképpen - 
 	mondta - bárki lehetett. 
 	- Nevet nem mondott? 
 	- Azt mondta, hogy "Julian", legalábbis én úgy értettem. Persze lehetett éppenséggel "Júlia" is. 
 	De tudomásom szerint Chipping Cleghornban senkit sem hívnak Júliának. 
 	Behunyta szemét, felidézte magában a jelenetet. A szentély lépcsıén heverıférfi, az ablakon beáradó fény, kék és vörös, mint a drágakı.. 
 	- És most érkezem el a legfontosabb dologhoz - mondta Duci. - Amiért valójában idejöttem. 
 	Tudod, Ecclesék nagyon hangsúlyozták, hogy szeretnék megkapni a kabátját. Mi lehúztuk szegényrı, amikor a doktor megvizsgálta. Régi, kopott kabát volt - semmi okát nem láttam, hogy miért akarnák olyan nagyon megkapni. İ persze azt mondták, hogy érzelmi okokból, de hát ez mesebeszéd. 
 	- Nos, akárhogyan is, felmentem megkeresni a kabátot, és épp amikor felmentem a lépcsı, eszembe jutott, hogy az a szegény ember olyan furcsa, kaparászó mozdulatokat tett, mintha a kabátban keresne valamit. Úgyhogy mikor aztán megtaláltam a kabátot, igen alaposan megvizsgáltam, és észrevettem, hogy a bélését egy helyen más színőcérnával varrták meg. 
 	Felfejtettem, és találtam egy kis papírfecnit. Kivettem, aztán szép rendesen visszavarrtam a varrást, megfelelıszínőcérnával, hogy ne üssön el. Nem hiszem, hogy Ecclesék észrevehették, hogy felfejtettem és visszavarrtam. Nem hiszem - de nem lehetetlen. Aztán levittem a kabátot, és mondtam valami kifogást, hogy miért várakoztattam meg ıet. 
 	- És a kis papírfecni? - kérdezte Miss Marple. 
 	Duci kinyitotta táskáját. - Nem mutattam meg Juliannak - mesélte -, mert azt mondta volna, hogy oda kellett volna adnom Eccleséknek. De én úgy gondoltam, inkább elhozom hozzád. 
 	- Csomagmegızıszelvény - nézett Miss Marple a kis papírdarabra. - A Paddington pálya udvarról. 
 	- És a Paddingtonra szóló jegy volt a zsebében - tette hozzá Duci. 
 	A két hölgy jelentıégteljes pillantást váltott. 
 	- Cselekednünk kell - jelentette ki Miss Marple határozottan. - De úgy vélem, igen fontos a legnagyobb óvatosság. Nem vetted észre, Duci kedvesem, hogy vajon követtek-e, amikor ma feljöttél Londonba? 
 	- Hogy követtek-e?! - kiáltott fel Duci. - Csak nem gondolod, hogy... 
 	- Nem lehetetlen - ingatta a fejét Miss Marple. 
 	Mindenesetre ajánlatos a legnagyobb óvatosság. - Felkelt. - Ma azzal a nyilvánvaló szándékkal jöttél fel, kedvesem, hogy elmenj az alkalmi áruk árverésére. Ezért azt tartanám helyesnek, ha valóban odamennénk. Mielıt azonban elindulnánk, van még egy-két elintéznivalónk. Nem hinném tette hozzá Miss Marple kissé rejtélyesen -, hogy pillanatnyilag nagy szükségem volna a hódprém galléros tweedkabátomra. 
 	Mintegy másfél óra elteltével a két hölgy, kifulladva, felhevülve, hıies kitartással megszerzett vászonnemőcsomagokat szorongatva telepedett le az "Almavirág" nevőfinom kis vendéglıen, hogy pótolja elhasznált energiáit egy szelet bélszínnel, vesepudinggal, utána pedig vaníliásodéval leöntött almatortával. 
 	Békebeli minıégőez a fél tucat törülközı -pihegte Miss Marple. - Méghozzá "J" monogrammal... 
 	Milyen szerencse, hogy Raymond öcsém feleségét Joannak hívják! Félreteszem a törülközıet, és csak akkor kezdem el használni, ha az enyéim már végképp elkoptak, aztán ha én már nem leszek, Joan örökölheti. 
 	Igazából nagy szükségem volt már konyharuhákra - mondta Duci. - És igazán nagyon olcsón jutottam hozzá, bár az még olcsóbb volt, amit az a vörös hajú nızemély megkaparintott elıem. 
 	E pillanatban egy takaros fiatal nılépett be az "Almavirág"-ba - látszott, hogy nem szeret takarékoskodni sem a szájrúzzsal, sem az arcfestékkel. Körülnézett, majd határozott léptekkel a két hölgy asztalához sietett. Egy borítékot tett le Miss Marple elé. 
 	- Tessék, kisasszony. 
 	- Ó, igazán nagyon köszönöm, Gladys - mondta Miss Marple. - Hálásan köszönöm. Roppant kedves magától. 
 	- Semmiség az egész - legyintett Gladys. -Igazán mindent megtennék a kisasszonyért. Ernie is mindig mondja: "Ami szépet-jót tudsz, azt mind a Miss Marple-tól tanultad, mikor nála szolgáltál." Igazán örülök, ha valami szívességet tehetek a kisasszonynak. 
 	- Olyan derék teremtés - mondta Miss Marple, amikor Gladys eltávozott. - Mindig annyira szívélyes és kedves. 
 	Belepillantott a borítékba, aztán átadta Ducinak. - Nagyon óvatos légy, kedvesem - mondta. - 
 	Mellesleg ott van még Melchesterben az a kedves, fiatal rendıfelügyelı? 
 	- Nem tudom - mondta Duci. - Valószínőeg ott van. 
 	Nos, ha történetesen nincs már ott - mondta eltőıve Miss Marple -, mindig felhívhatom a rendıfıököt. Talán még emlékszik rám. 
 	- Hogyne emlékeznék! - mondta Duci. - Téged aztán senki sem felejt el, Jane néni. Te valóságos unikum vagy! 
 	A Paddington pályaudvarra érve Duci a csomagmegızıe ment, és felmutatta a jegyét. Két perc múlva átadtak neki egy meglehetıen ütött-kopott, ócska bıöndöt, ıpedig végigcipelte a peronon és beszállt a vonatba. 
 	Az utazás hazafelé eseménytelenül telt. Amikor a vonat Chipping Cleghornhoz közeledett, Duci felállt, és leemelte a csomagtartóról az ócska bıöndöt. Ám alig lépett ki a vonatból, amikor egy férfi rohant végig a peronon, kiragadta Duci kezébı a bıöndöt, és elszáguldott vele. 
 	- Fogják meg! - kiabált Duci. - Állítsák meg azt az embert! Elvitte a bıöndömet! 
 	A jegyszedı aki ezen a falusi állomáson nem volt éppen gyors észjárású ember, épp mondani kezdte, hogy: - Ide figyeljen, uram, ezt nem teheti... -, amikor úgy mellbe taszították, hogy hátratántorodott, és a férfi a bıönddel kirohant az állomásról. Egy várakozó kocsiba lökte a bıöndöt, és maga is épp beszállt volna, amikor azonban egy kéz nehezedett a vállára, és Abel közrendı megkérdezte: 
 	- Ejnye, kérem, mi folyik itt? 
 	Akkor ért oda pihegve Duci. 
 	- Kikapta a kezembı a bıöndömet! - mondta lélekszakadva. - Épp most szálltam le vele a vonatról. 
 	- Micsoda képtelenség! - háborgott a férfi. -Nem tudom, mirı beszél ez a hölgy. Ez az én bıöndöm. Én szálltam le vele a vonatról! 
 	Abel közrendı hivatalos tekintettel nézett Ducira. Senki meg nem mondta volna, hogy amikor Abel közrendı éppen nincs szolgálatban, hosszú félórácskákat csevegnek át Mrs. Harmonnal arról, vajon a rózsabokrok trágyázására a szerves trágya alkalmasabb-e, avagy a csontliszt. 
 	
 	- Kegyed azt állítja, asszonyom, hogy ez az ön bıöndje? - kérdezte roppant hivatalos hangon Abel közrendı. 
 	- De még mennyire hogy azt állítom! -jelentette ki Duci. 
 	- És ön, uram? Ez a bıönd az enyém! 
 	A férfi magas volt és jól öltözött; vontatott hangon, fölényesen beszélt. Az autóból ekkor kiszólt egy nı hang: - Hát hogyne volna a tiéd, Edwin. Fogalmam sincs, mit akar ez a nı 
 	- Nos, kérem, tisztáznunk kell az ügyet - jelentette ki Abel közrendı. - Ha a kegyedé a bıönd, asszonyom, bizonyára meg tudja mondani, mi van benne! 
 	- Ruhák - vágta rá Duci. - Egy hódprém galléros tweedkabát, két pulóver, meg egy pár cipı 
 	- Nos, ez világos beszéd - mondta Abel közrendı. Azzal a férfihoz fordult. 
 	- Én színházi jelmeztervezıvagyok - jelentette ki fensıbségesen a fekete hajú férfi. - Ebben a bıöndben színházi kellékek vannak, amelyeket egy mőedvelıelıdásra hoztam magammal. 
 	- Nagyon helyes - bólintott Abel közrendı. -Akkor nincs is más dolgunk, mint belenézni ebbe a bıöndbe, igaz? Menjünk talán el a rendıısre, vagy ha ön siet, visszavihetjük a bıöndöt az állomásra, és kinyithatjuk ott. 
 	- Nekem megfelel - mondta a fekete hajú férfi. 
 	- A nevem egyébként Moss. Edwin Moss. 
 	A rendı, kezében a bıönddel, visszament az állomásra. - Ezt itt bevisszük a csomagmegızıe, George - szólt a jegyszedıöz. 
 	Abel közrendı a csomagmegızıpultjára tette a bıöndöt, és megpróbálkozott a zárjával. Nem volt bezárva. Duci és Mr. Edwin Moss közrefogta a rendıt, és bosszúsan méregették egymást. 
 	- Aha! -jegyezte meg Abel közrendı, amikor felemelte a bıönd tetejét. 
 	A bıöndben, szép rendesen összehajtva, egy hódprém galléros tweed átmeneti kabát feküdt, két pulóver, meg egy pár jó erı strapacipı 
 	- Pontosan, ahogy mondta, asszonyom - fordult Ducihoz Abel közrendı. 
 	Senki nem vádolhatta Mr. Edwin Mosst udvariatlansággal. Maga volt az önvád; csak úgy dıt belıe a mentegetıés. 
 	- Bocsánatáért esedezem, drága asszonyom! - kiáltotta. - Könyörgök, higgye el, hogy mélységesen fájlalom a félreértést! Valóban megbocsáthatatlan a viselkedésem! - Az órájára pillantott. - De most rohannom kell. A bıöndöm alighanem a vonaton maradt. - Kalapot emelt, és olvatag hangon szólt Ducihoz: - Kérem, esedezve kérem, bocsásson meg! - Azzal kirohant a csomagmegızıı. 
 	- És csak így hagyja futni? - kérdezte Duci összeesküvıöz méltó suttogással Abel közrendıtı. 
 	Az utóbbi kacsintott. 
 	- Nem jut messzire, asszonyom - közölte. - Mármint észrevétlenül nem jut messzire, ha tetszik érteni, hogyan gondolom. 
 	- Aha! - sóhajtott megkönnyebbülten Duci. 
 	- Az az idı hölgy telefonált - mesélte Abel közrendı -, aki néhány esztendeje itt járt. Félelmetes esze van a hölgynek, ugye? De volt is itt nagy jövés-menés egész nap. Nem csodálkoznék, ha holnap a felügyelıvagy az ımester felkeresné kegyedéket. 
 	A felügyelıjelent meg, az a Craddock felügyelı akire Miss Marple emlékezett. Mosolyogva, mint régi barát üdvözölte Ducit. 
 	- Újabb bőtény Chipping Cleghornban - jelentette derően. - Nem szőölködnek szenzációban, igaz-e, Mrs. Harmon? 
 	- Szívesen nélkülözném - mondta borúsan Duci. - Azért jött, hogy kikérdezzen, vagy a változatosság kedvéért maga mesél el nekem valamit? 
 	- Elızör valóban én mesélek el egyet-mást. Elızör is: Eccleséket már egy ideje szemmel tartjuk. 
 	
 	Okunk van feltételezni, hogy közük van több betöréshez, ami ezen a vidéken történt. Azonkívül : Mrs. Ecclesnek valóban van egy Sandbourne nevőfivére, aki nemrégiben tért vissza külföldrı -
 	csakhogy az a haldokló férfi, akire maga a templomban rátalált, egyáltalán nem Sandbourne volt. 
 	- Hogy is lett volna - mondta Duci. - Kezdjük azzal, hogy Walter volt a keresztneve, nem William. 
 	- Igen - bólintott a felügyelı - Walter St. Johnnak hívták, és negyvennyolc órája szökött meg a charringtoni börtönbı. 
 	- Hát persze - suttogta Duci. - A törvény elı keresett menedéket... - Majd megkérdezte: - - Mit követett el? 
 	-Hosszú történet. És meglehetıen bonyolult. Évekkel ezelıt egy táncosnıszerepelt különbözızenés szórakozóhelyeken. Nem hinném, hogy hallott volna róla. Ezeregyéjszakai mőorszámot adott elı - "Aladdin a drágakövek barlangjában" - ez volt a címe. A hölgy a színpadon hamis drágaköveket viselt - egyebet nemigen. Nem hinném, hogy nagyon jó táncosnılett volna, de - nos - vonzó nıvolt. Egy bizonyos ázsiai királyi sarjnak ugyancsak elcsavarta a fejét. Egyebek között egy csodálatos smaragd nyakékkel ajándékozta meg a hölgyet. 
 	- A rádzsa mesebeli ékszerei? - kérdezte csillogó szemmel Duci. 
 	- Mondjuk a modern változata - felelt Craddock felügyelı - A szerelem nem tartott sokáig: a nagyúr figyelmét egy filmcsillag vonta magára, akinek már nem voltak annyira szerények az igényei. Zobeida - ez volt a táncosnımőészneve -megtartotta a nyakéket, amit azonban idıel elloptak. A színházi öltözıébı tőt el, és a hatóságok éltek a gyanúperrel, hogy maga a hölgy szervezhette meg az "ékszerlopást". Az ilyesmi általában hatásos reklámfogás - de lehetnek alantasabb indítóokai is. A nyakék sohasem került elı a nyomozás során azonban a rendıség figyelmét felkeltette ez a bizonyos Walter St. John. Jó családból származó, tanult ember volt, de lecsúszott. Egy ékszerésznél állt alkalmazásban, egy meglehetıen sötét figuránál, akit azzal gyanúsítottak, hogy ékszerrablásokban mint orgazda mőödik. Bebizonyosodott, hogy a nyakék valóban megfordult St. John kezében. De egy másik ékszerlopással kapcsolatban került végül is törvény elé: börtönbüntetésre ítélték. Már majdnem az egész büntetését letöltötte, tehát mindenkit meglepett a szökése. 
 	- De miért jött éppen ide? - kérdezte Duci 
 	- Arra mi is nagyon kíváncsiak vagyunk, Mrs. Harmon. Annyit tudunk, hogy elızör Londonba ment. Régi bőtársai közül senkit sem keresett fel, viszont elment egy öregasszonyhoz, egy Mrs. 
 	Jacobs nevőhajdani színházi öltöztetııöz. İelıe nem tudtunk semmit kihúzni arra nézve, mit keresett nála St. John, a ház többi lakója szerint viszont a kezében egy bıönddel távozott. 
 	- Értem - bólintott Duci. - A bıöndöt a Paddington pályaudvar csomagmegızıében hagyta, aztán leutazott ide. 
 	- Addigra már - folytatta Craddock felügyelı -Eccles és a magát Edwin Mossnak nevezıférfi a nyomában volt. A bıöndöt akarták megkaparintani. Látták, amint felszáll az autóbuszra. 
 	Alighanem autón megelıték, és vártak rá, amikor leszállt a buszról. 
 	- És meggyilkolták? - kérdezte Duci. 
 	- Igen - mondta Craddock. - Rálıtek. Eccles revolverébı, de valószínőeg Moss adta le a lövést. 
 	Nos, Mrs. Harmon, most pedig azt szeretnénk tudni, hol van az a bıönd, amelyet Walter St. John elhelyezett a Paddington pályaudvar csomagmegızıében. 
 	Duci szélesen mosolygott. - Alighanem Jane néninél. Mármint Miss Marple-nál. İfıte ki a tervet. 
 	Egy hajdani szobalányát elküldte egy bıönddel - ami tele volt az ıholmijával - a Paddington pályaudvar csomagmegızıébe, aztán kicseréltük a két csomagjegyet. Kiváltottam a bıöndöt, és vonattal lehoztam. Jane néni számított rá, hogy a bıöndöt majd el akarják kaparintani tıem. 
 	Ezúttal Craddock felügyelı volt a mosolygás sora. - Mondta is Miss Marple, amikor felhívott. 
 	
 	- Felmegyek hozzá Londonba. Óhajt velem jönni, Mrs. Harmon? 
 	- Nem is tudom... - tőıött el Duci. - Ami azt illeti, valójában kapóra jön a hívása. Tegnap este megfájdult a fogam, és az ilyesmivel ugye nem jó vacakolni. Az lesz a legjobb, ha felmegyek Londonba a fogorvoshoz, igaz? 
 	- Természetesen - bólintott a felügyelı 
 	Miss Marple tekintete Craddock felügyelıarcáról Duci izgatott arcára vándorolt. A bıönd az asztalon feküdt. - Természetesen nem nyitottam ki - mondta az idı hölgy. - Eszembe se jutna ilyesmi, amíg hivatalos személy nincs jelen. Különben is - tette hozzá pajkos mosollyal - be van zárva. 
 	- Megpróbálja kitalálni, mi lehet benne, Miss Marple? - kérdezte a felügyelı ügy gondolom - felelte Miss Marple -, hogy Zobeida színpadi jelmeze. Óhajt egy vésı, felügyelıúr? 
 	- A vésımegtette a magáét. A két hölgy lélegzete elakadt, amikor felpattant a bıönd teteje. Az ablakon beömlınapfényben felragyogott a vörös, kék, zöld, narancsszín kövek tömege. 
 	- Aladdin barlangja... - mondta Miss Marple. - A csillogó kövek a lány színpadi jelmezérı. 
 	- Igen - bólintott Craddock felügyelı - És vajon mi olyan értékes benne, hogy egy embert meggyilkoltak miatta? 
 	- Az a táncosnıravasz teremtés lehetett -mondta elgondolkodva Miss Marple. - Meghalt már, ugye, felügyelıúr? 
 	- Igen, három esztendeje. 
 	- Volt egy igen értékes smaragd nyakéke -merengett Miss Marple. - A köveket kivetette a foglalatukból, és felvarrta a színházi jelmezére, ahol mindenki hamis kıek nézhette valamennyit. 
 	Aztán másolatot készíttetett a nyakláncról -és természetesen azt lopták el. Nem csoda, hogy sohasem dobták piacra. A tolvaj hamarosan felfedezte, hogy a kövek hamisak. 
 	- Itt egy boríték - tolt félre néhány csillogó-villogó követ Duci. 
 	Craddock felügyelıelvette a borítékot, és kihúzott belıe két hivatalos küllemőpapírt. - 
 	"Házasságlevél - olvasta. - A vıegény neve: Walter Edmund St. John. A menyasszony neve: Mary Moss." így hívták hát valójában Zobeidát. 
 	- Tehát összeházasodtak - bólogatott Miss Marple. - Értem. 
 	- És mi a másik papír? - kérdezte Duci. 
 	Születési bizonyítvány. Leánygyermek; a neve: Juliet. 
 	Juliet! - kiáltott fel Duci. - Hát persze! Ezért jött Chipping Cleghornba. Ezt próbálta elmondani nekem. Juliet... Mundyék, az Aranyesılakban! İ nevelnek egy kislányt valakinek a megbízásából. Imádják azt a gyereket. Mintha a tulajdon unokájuk volna. Igen, már emlékszem - 
 	ı hívják Julietnek. Az öregek Jillnek szólítják. 
 	Mrs. Mundyt egy hete szélütés érte, az öregember pedig súlyos tüdıyulladásban fekszik. Mind a kettıüknek kórházba kell mennie. Azóta is igyekszem valahol jó otthont találni a kislánynak. 
 	Nem akartam, hogy intézetbe vigyék. Az édesapja alighanem hallott errı a börtönben, sikerült megszöknie, és elhozta a bıöndöt az öreg öltöztetııı, akinek vagy ı vagy a felesége odaadta megızésre. Ha a drágakövek csakugyan az anya tulajdonában voltak, most fel lehet ıet használni a gyerek javára. 
 	- Minden bizonnyal, Mrs. Harmon. Már persze, ha itt vannak. 
 	- Ó, egész bizonyosan itt vannak - mondta vidáman Miss Marple. 
 	- Hála istennek, hogy végre hazajöttél, kedves - sóhajtott fel elégedetten Julian Harmon tiszteletes úr. - Mrs. Burt igyekszik megtenni minden tıe telhetı a távollétedben, de mondhatom, felettébb gyanús volt ebédnél az a fıt hal... Nem akartam megbántani Mrs. Burt érzékenységét, hát a halat Tiglath Pilézernek adtam, de még ısem volt hajlandó megenni, hát kénytelen voltam kidobni az egészet. 
 	Tiglath Pilézer roppant kényes a halra - simogatta meg Duci a lábánál doromboló macskát. -Nem eszik meg akármit. Kifinomult ízlése van! 
 	- És hogy van a fogad, kedves? Voltál a fogorvosnál? 
 	- Voltam - mondta Duci. - Nem fájt nagyon a kezelés, úgyhogy megint felszaladtam Jane nénihez, és... 
 	- Drága öreg teremtés - bólintott Julian. - Remélem, még nem szenved aggkori agylágyulásban... 
 	- A legkevésbé sem! - mosolyodott el Duci. 
 	Másnap reggel friss krizantémot vitt a templomba. A napfény megint beömlött a keleti ablakon, és Duci megállt a szentély lépcsıén a tarka fényözönben. Halkan maga elé suttogta: - Ne félj, nem lesz semmi baja a kislányodnak. Én majd gondoskodom róla. ígérem. 
 	Azután rendet rakott a templomban, majd néhány percre letérdelt, és elmondott egy fohászt, utána pedig hazatért a lelkészlakba, hogy nekilásson a két nap alatt felhalmozódott munkának. 

 	
 	Fura tréfa 
 	 
 	- Ez pedig - fejezte be a vendégek bemutatását Jane Helier - Miss Marple! 
 	Színésznılévén, értett hozzá, hogyan kell elıdni a slusszpoént. Hangjából egyenlıarányban csengett tisztelet és diadal. 
 	Csak az volt a fura, hogy e büszke bemutatás tárgya egy szelíd, kicsit zavart vénkisasszony volt. 
 	Az ifjú pár szemében, akik Jane jóvoltából épp megismerkedtek vele, hitetlenség és enyhe csalódottság tükrözıött. Rokonszenvesnek látszottak; Charmian Stroud, a leány, karcsú volt és fekete, a férfi, Edward Rossiter, szıe hajú, nyájas, ifjú óriás. 
 	- Igazán nagyon örülünk, hogy megismerhetjük - sietett megszólalni Charmian. De a szemében kétség látszott. Gyors, kérdıpillantást vetett Jane Helierre. 
 	- Drágám - válaszolt a pillantásra Jane -, Miss Marple egyszerőn csodálatos! Mindent ráhagyhattok. Megígértem nektek, hogy ide fogom csalni - és sikerült. - Majd Miss Marple-hoz fordult: - Tudom, hogy segít rajtuk. Biztosan nem esik nehezére. 
 	Miss Marple békés tekintetőporcelánkék szemét Mr. Rossiterre emelte. - Elmondaná, mirı is van szó? 
 	- Jane barátai vagyunk - vágott közbe Charmian türelmetlenül. - Edward meg én kellemetlen kutyaszorítóba kerültünk. Jane azt mondta, ha eljövünk a bulijára, bemutat minket valakinek, aki... aki majd... aki biztosan... 
 	Edward a segítségére sietett. - Jane szerint maga a csúcs, ha detektívmunkáról van szó, Miss Marple! 
 	Az idı hölgy szeme huncutul csillogott; de szerényen protestált. - Ó nem, dehogy! Szó sincs róla. 
 	Csak éppen ha valaki falun él, mint én, akkor igen sokat megtud az emberi természetrı. No de valóban kíváncsivá tesznek. Meséljék el, mi a problémájuk. 
 	- Bevallom, igen elcsépelt dolog - mondta Edward. - Elásott kincs. 
 	- Csakugyan? De hiszen ez roppant izgalmas! 
 	- Tudom. Mint a Kincses sziget Csakhogy a mi problémánkban az égvilágon semmi romantikus nincsen. Semmiféle titkos térkép koponyával, lábszárcsontokkal, semmiféle utasítás, hogy "négy lépés balra, nyugat-északnyugatnak". Szörnyen prózai - csak arról van szó, hogy hol ássunk. 
 	- Egyáltalán megpróbálták már? 
 	- Merem állítani, hogy legalább két hektárt felástunk! Az egész telekre veteményest lehetne telepíteni! Csak azon vitatkozunk, tököt termesszünk-e vagy burgonyát. 
 	Csakugyan elmondhatjuk az egészet? - kérdezte hirtelen Charmian. 
 	- Hát hogyne, kedvesem. 
 	- Keressünk egy nyugodt sarkot. Gyere, Edward. - Kimentek a zsúfolt, füstös szobából, fel a lépcsı az emeleti kis nappaliba. Amikor valamennyien letelepedtek, Charmian belevágott. 
 	- Tehát a történet a következı Matthew bácsi közös nagybátyánk - illetve inkább a dédnagybácsikánk volt. Edwardon meg rajtam kívül nem volt más rokona. Kedvelt bennünket, és állandóan hangoztatta, hogy ha meghal, a pénzét kettıkre hagyja. Nos, márciusban meghalt, és a végrendelétében mindenét Edwardra meg rám hagyta, egyenlıarányban. Amit az imént mondtam, meglehetıen érzéketlennek hangzik, pedig igazán sajnáltuk, hogy meghalt - ızintén kedveltük az öregurat. De már jó ideje betegeskedett. 
 	A lényeg az, hogy arról a "minden"-rı, amit ránk hagyott, kiderült, hogy gyakorlatilag - semmi. 
 	És mi tagadás, ez bizony mind a kettıknek meglehetı csapás volt, igaz, Edward? 
 	Edward bólintott. - Tudniillik - magyarázta -mind a ketten számítottunk rá valamelyest. Mármint ha az ember tudja, hogy szép pénzre van kilátása, hát - hogy is mondjam - kissé leáll. Nem igyekszik maga megkeresni azt a pénzt. Én katonatiszt vagyok - a zsoldomon kívül jóformán nincs semmim -, Charmiannak meg egy huncut garasa sincsen. Segédrendezıegy kis színházban - 
 	érdekes munka, szereti is, de pénz az nincs benne. Régóta tervezzük, hogy összeházasodunk, és a dolog anyagi oldala nem aggasztott, hiszen úgy tudtuk, egyszer majd jómódúak leszünk. 
 	Hát nem lettünk! - mondta Charmian. - Sı mi több, Ansteyst, a családi birtokot, amit mind a ketten imádunk, valószínőeg el kell adnunk. És ezt a gondolatot egyszerőn nem tudjuk elviselni! 
 	Pedig ha nem találjuk meg Matthew bácsi pénzét, elıb-utóbb meg kell válnunk a birtoktól. 
 	A dolog lényeges pontjához azonban még nem érkeztünk el - vette át a szót Edward. 
 	- Hát akkor folytasd te Edward Miss Marple-hoz fordult. 
 	A helyzet a következı Ahogy Matthew bácsi öregedett, egyre gyanakvóbb lett. Lassan már nem bízott senkiben. 
 	- Roppant bölcs dolog - bólintott Miss Marple. - Az emberi aljasság sajnos határtalan. 
 	- Lehetséges. Akárhogyan is, Matthew bácsikánknak mindenesetre ez volt a véleménye. Egyik barátjának egy bankcsınél veszett oda minden pénze, egy másikat egy csaló ügyvéd forgatott ki mindenébı, ımaga is rajtavesztett egy csalárd vállalkozáson. A végén már hosszas elıdásokat tartott arról, hogy a vagyon megóvásának egyetlen biztos módja, ha az ember minden pénzébı aranyrudakat vásárol, és azokat elássa. 
 	- Aha - bólintott Miss Marple. - Kezdem érteni. 
 	- Igen. A barátai vitatkoztak vele, rámutattak, hogy így nem kap kamatot, de Matthew bácsikánk azt mondta, az végtére nem számít. Az ember a vagyona javát, mondogatta, tartsa egy skatulyában az ágya alatt, vagy ássa el a kertjében. Szó szerint ezt mondta. 
 	És amikor meghalt - folytatta a történetet Charmian -, jóformán semmit sem hagyott hátra kötvényekben, pedig nagyon gazdag volt. Úgyhogy szerintünk bizonyára csakugyan elásta a pénzét. 
 	- Megtudtuk - magyarázta Edward -, hogy a kötvényei nagy részét eladta, és idıként igen nagy összegeket vett fel, de hogy ezek hova lettek, azt senki sem tudja. De nagyon is valószínő hogy megvalósította az elméletét, csakugyan aranyat vásárolt, és elásta. 
 	- És a halála elıt nem mondott semmit? Nem hagyott hátra írást? Levelet? 
 	Épp ez az ıjítıa dologban. Nem hagyott. Napokig nem volt öntudatánál, de közvetlenül a halála elıt visszanyerte az eszméletét. Kettıkre nézett, és kuncogott. Igen - halkan, alig hallhatóan, de kuncogott. Azt mondta: "Ti jól jártok, galambocskáim." És ránk kacsintott. És aztán... meghalt. 
 	Szegény jó Matthew bácsi. 
 	- Mond ez önnek valamit? - kérdezte izgatottan Edward. 
 	- Nem - rázta meg a fejét Miss Marple -, pillanatnyilag nem jut eszembe semmi. 
 	- Pedig Jane azt ígérte! - kiáltott fel csalódottan Charmian. - Hogy Miss Marple rögtön meg fogja mondani, hol ássunk! 
 	Miss Marple elmosolyodott. 
 	- No, azért nem vagyok én varázsló! Nem is mertem a bácsikájukat, nem tudom, miféle ember volt, és nem ismerem magát a házat meg a környezetét sem. 
 	- És ha ismerné? - kérdezte Charmian. 
 	- Nos, akkor igazán egyszerőlenne - mondta Miss Marple. 
 	- Egyszerő! - sóhajtott fel Charmian. - Jöjjön le Ansteysbe, majd meglátja, mennyire 
 	„egyszerő„! 
 	Talán nem számított rá, hogy a meghívást komolyan veszik, de Miss Marple menten rávágta: 
 	- Igazán nagyon kedves magácskától, kedvesem. Mindig is szerettem az elásott kincsekrı szóló meséket! Hát még - tette hozzá, és sugárzó, ómódi mosolyt vetett rájuk - ha szerelmesek is szerepelnek a történetben! 
 	- Hát most láthatta! - jelentette ki színpadiasan Charmian. 
 	Bejárták Ansteys minden zegét-zugát. A konyhakertet, amelyet valóságos lövészárkok szabdaltak darabokra. A kis erdı, ahol frissen ásott árok feketéllett jóformán minden fa körül. A valaha ápolt pázsitszıyeget, amelyet most rút gödrök csúfítottak. Jártak a padláson, ahol halmokban állt az ósdi utazóládák és bıöndök kirámolt tartalma. Voltak a pincében, ahol fel voltak forgatva még az ódon macskakövek is. Megmérték, végigkopogtatták a falakat, és sorra megmutatták Miss Marple-nak valamennyi antik bútordarabot, amelynek titkos fiókja volt vagy lehetett. 
 	A nappali szoba asztalán jókora rakás papír halmozódott - mindaz, amit a megboldogult Matthew Stroud hátrahagyott. Semmit el nem dobtak, és Charmian meg Edward újból és újból végignéztek minden számlát, minden meghívót, minden hivatalos levelet - hátha eddig észrevétlen nyomra bukkannak. 
 	- Tudna mondani valamit, amit nem néztünk meg? - kérdezte Charmian reménykedve Miss Marple-t. 
 	Az idı hölgy megrázta a fejét. - Nagyon alapos munkát végeztek, kedvesem. Talán, ha szabad ezt mondanom, egy kicsit túlságosan is alaposat. Én mindig azt tartottam célravezetıek, ha az embernek határozott terve van. Mrs. Eldritchnek, egy régi barátnınek például volt egy helyes kis cselédlánya, aki gyönyörőn fényesítette a linóleumot, de annyira szorgalmas volt, hogy a fürdızoba padlóját egy kicsit túlságosan is kifényesítette, és egy alkalommal, amikor Mrs. 
 	Eldritch kilépett a fürdıádból, a parafa szıyeg kicsúszott alóla, csúnyán elesett, és bizony eltörte a lábát! Ami annál is kellemetlenebb volt, mert a fürdızoba ajtaja természetesen be volt zárva, és a végén a kertésznek kellett létrán bemásznia a fürdızobaablakon - ami szörnyen kétségbeejtette Mrs. Eldritchet, hiszen egész életében igen szemérmes teremtés volt. 
 	Edward nyugtalanul mocorgott. 
 	- Kérem, bocsássanak meg - szólt sietıen Miss Marple. - Az ember néha elkalandozik... csak a dolgok általában mindig emlékeztetnek valamire. És ez néha segít. Én csupán annyit akartam mondani, hogy ha megpróbálnánk ösz-szeszedni az eszünket, és rájönni egy valószínőhelyre... 
 	Hát jöjjön rá, Miss Marple - mondta rosszkedvőn Edward. - Charmian meg én már az összes használható eszünket összeszedtük -mindhiába. 
 	Ejnye, ejnye. Természetesen nagyon kifáradtak. Ha megengedik, átnézném ezeket itt. - És az asztalon tornyosuló papírhalomra mutatott. - Már természetesen ha nincs közte bizalmas természetőirat - igazán nem szeretném, ha illetéktelen kíváncsisággal vádolnának... 
 	-Ó, tessék csak nyugodtan. De sajnos semmit sem fog találni. 
 	Miss Marple leült az asztalhoz, és módszeresen átrágta magát az irathalmazon. Amivel végzett, gépiesen kis rakásokba rendezte. És amikor mindent elolvasott, csak ült és néhány percig maga elé meredt. 
 	Edward egy árnyalatnyi kajánsággal szólalt meg: 
 	- Nos, Miss Marple? 
 	Miss Marple összerezzent. - Szíves elnézésüket kérem. Igen hasznos volt. 
 	- Talált valami nyomravezetı? 
 	- Ó nem, semmi ilyesmit, de úgy hiszem, most már tudom, milyen ember volt a maguk Matthew bácsikája. Körülbelül olyan lehetett, mint az én Henry bácsikám. Kedvelte a meglehetıen nyilvánvaló tréfákat. Ugyebár agglegény volt – és vajon miért? Talán fiatalkorában csalódás érte?... Módszeres volt, bizonyos mértékig, de nem szerette a megkötöttséget - mint a legtöbb agglegény! 
 	Miss Marple háta mögött Charmian grimaszt vágott: "Kicsit gyagyás az öreglány", körülbelül ezt akarta Edward tudomására juttatni. 
 	
 	Miss Marple zavartalanul tovább csevegett néhai Henry bácsikájáról. -A szójátékokat is nagyon kedvelte. Amit pedig legtöbben ki nem állhatnak. A játék a szavakkal néha roppant bosszantó. 
 	Henry bácsikám is gyanakvó természetőember volt. Szentül hitte, hogy a cselédei meglopják. És néha meg is lopták, de nem mindig. Nála szegénynél pedig ez valóságos megszállottsággá fajult. 
 	Amikor már a végét járta, azzal gyanúsította ıet, hogy megmérgezik, és nem volt hajlandó egyebet enni, csak fıt tojást! Annak a belsejéhez ugyanis senki sem férhet hozzá. A drága Henry bácsi valamikor maga volt a jó kedély - és hogy szerette a vacsora utáni kávét! - Ez a kávé nagyon kívánós - mondogatta, ami természetesen annyit jelentett, hogy többet kíván. 
 	Edward úgy érezte, ha még egy szót hall Henry bácsiról, egyszerőn megtébolyodik. 
 	- A fiatalokat is nagyon kedvelte - folytatta rendíthetetlenül Miss Marple -, de szívesen megtréfálta ıet. Szebbnél szebb cukorkásdobozokat rakott olyan magasra, hogy a gyerekek látták, de nem érhették el. 
 	„Vesszen az udvariasság!„ - gondolta Charmian. -Rémes ember lehetett! - kiáltott fel. 
 	- Ó, dehogyis, kedvesem, csak megcsontosodott agglegény, aki nem szokott hozzá a gyerekekhez. És egyáltalán nem volt ostoba. Jócskán tartott odahaza pénzt, és páncélszekrénye is volt. Annyit emlegette, hogy egy éjszaka betörtek hozzá, és valamilyen vegyi eljárással lyukat vágtak a páncélszekrénybe. 
 	- Úgy kell neki! - mondta Edward. 
 	- Igen ám, csakhogy a páncélszekrény üres volt! - vágta rá Miss Marple. - A pénzét ugyanis másutt tartotta - egy többkötetes prédikációgyőtemény mögött, a könyvespolcon. Merthogy az ilyenfajta könyvet soha senkinek eszébe nem jut kézbe venni, mondta Henry bácsikám. 
 	- Hohó! - szakította félbe izgatottan Edward. -Nem is rossz ötlet! Mi lenne, ha a könyvtárszobában keresnénk? 
 	Charmian dühösen rázta meg a fejét. 
 	- Gondolod, hogy ez nekem nem jutott eszembe? Múlt kedden, amikor Portsmouthba mentél, egytı egyig kiszedtem valamennyi könyvet, mindet jól kiráztam - sehol semmi. 
 	Edward felsóhajtott. Aztán összeszedte magát, és igyekezett tapintatosan megszabadulni vendégüktı, aki nem váltotta be a hozzá főött reményt. - Igazán nagyon kedves, hogy lejött hozzánk, Miss Marple, és megpróbált segíteni. Sajnálom, hogy hiába fáradt. Nem akarjuk túlságosan igénybe venni az idejét. Hozom a kocsit, és még el tetszik érni a három harmincas vonatot... 
 	- De hiszen elıb meg kell találnunk a pénzt, nem igaz? - mondta Miss Marple. - Nem szabad feladnia, Mr. Rossiter. Próba - szerencse. 
 	- Kegyed tehát folytatni akarja a próbálkozást? 
 	- Pontosabban - mondta Miss Marple - még el sem kezdtem. Elızör is: fogjunk nyulat - ahogy nagyanyáink híres szakácskönyvében olvashatjuk. No, mi úgyszólván már megfogtuk a nyulat - a nyúl ez esetben természetesen a maguk Matthew bácsikája. És most már csak azt kell meghatároznunk, hova rejthette el a pénzt, ami nyilván egészen egyszerőlesz. 
 	- Egyszerő?! - kiáltott fel Charmian. 
 	- Hát hogyne, kedvesem. Bizonyára egészen nyilvánvaló módon járt el. Titkos fiók – szerintem ez a megoldás. 
 	- Aranyrudakat aligha rejthetett holmi titkos fiókba - mondta fanyarul Edward. 
 	- Hát persze hogy nem. Csakhogy nincs okunk feltételezni, hogy a pénz aranyban van. 
 	- De hiszen mindig azt mondta... 
 	-Ahogyan az én Henry bácsikám mindig a 
 	páncélszekrényt emlegette! Erı a gyanúm, hogy a maguk bácsikájánál is merıálcázás volt az egész. Mármost gyémántok például igen jól elférnének egy titkos fiókban. 
 	
 	- Csakhogy végignéztük valamennyi titkos fiókot. Asztalost hívtunk, az vizsgálta végig az összes bútort. 
 	- Csakugyan, kedves? Milyen okos gondolat, ügy vélném, a bácsikájuk íróasztala lenne a legvalószínőb rejtekhely. Az a magas, fiókos írószekrény volt talán, amott a falnál? 
 	Igen. Mindjárt megmutatom - lépett a szóban forgó bútorhoz Charmian. Lehajtotta a fedelét. Bent apró rekeszek, fiókok sorakoztak. Charmian kinyitotta a középsıkis ajtót, és a bal oldali fiókban megérintett egy rugót. A középsırekesz alja kattant, és elıecsúszott. Charmian kihúzta - a rekesz alatt sekély üreg volt. Üresen. 
 	- Ejnye, milyen különös véletlen! - kiáltott fel Miss Marple. - Az én Henry bácsikámnak szakasztott ilyen írószekrénye volt, csak az övé diófa, ez pedig mahagóni. 
 	-Akárhogyan is - mondta Charmian -, itt nincs semmi, ahogy látni tetszik. 
 	- A maguk asztalosa alighanem fiatal ember - vélte Miss Marple. - Nem tudhat mindent. 
 	Akkoriban igen ravasz rejtekhelyeket találtak ki az emberek. A titok mindig további titkot rejtett. 
 	Takaros, ız kontyából kihúzott egy hajtő. Kiegyenesítette, és a hegyét beleillesztette a titkos rekesz oldalán egy parányi lyukba, amelyet mintha szú rágott volna ki. És némi nehézséggel kihúzott egy aprócska fiókot. NéHarry megfakult boríték volt benne. 
 	Edward és Charmian együttesen vetették rá magukat a leletre. Edward reszketıujjakkal nyitotta ki a legfelsıborítékot. Egy összehajtogatott papírlap hullott ki belıe. Edward izgatottan hajtotta szét. 
 	Majd dühösen felkiáltott, és ledobta a papírt. 
 	- Valami vacak ételrecept! 
 	- De levél is van mellette - nézd! - sikoltott fel Charmian. És már olvasta is: 
 	"Szeretett kedves Matthew-m! Nem tagadom, igen hosszúnak tőik az idı amióta nem kaptam hírt felıed. Igyekszem elfoglalni magamat a rám kirótt feladatokkal, és gyakorta mondom magamnak, milyen szerencsés vagyok, hogy ily sok távoli és változatos vidékét megismerhetem földünknek, habár, midı Amerikába utaztam, alig hittem volna, hogy e távoli szigetekre is eljutok!" 
 	- Honnan is jött a levél? - szakította félbe a felolvasást Charmian. - Nézd - Hawaiiról! No, lássuk csak tovább: 
 	"A bennszülöttek, fájdalom, még távol vannak attól, hogy meglássák a Világosságot Ruhátlan, vad állapotban leledzenek, idejük nagy részét úszással, tánccal töltik, magukat virágfüzérekkel ékesítik, és evésben-ivásban lelik gyönyörőégüket Mr. Graynek sikerült néhány tévelygılelket a helyes útra térítenie, de a munka keserves, és ıis, Mrs. Gray is gyakorta elkedvetlenednek. Én minden tıem telhetı megteszek, hogy bátorítsam ıet 
 	- még a bennszülöttek némely ételének elkészítési módját is megtanultam, hogy étrendünket változatosabbá tegyem, de megvallom, idıként rajtam is erı vesz a csüggedés, amelynek okát csupán Te ismerheted, drága Matthew-m. A távolság keserves próbája a szeretıszíveknek. Ám lelkemnek mindig nagy vigaszára szolgál, ha levelet kapok Tıed, amelyben biztosítasz rendíthetetlen hőégedrı. Az én érzelmeim felı nem kell, hogy kételyeid legyenek-tántoríthatatlan hőéggel gondolok Rád, és várom, hogy a Gondviselés kegyébı viszontláthassuk egymást 
 	Hogy lásd, a hétköznapok gondjai közepette is szem elıt tartom jólétedet, mellékelten küldöm a bennszülöttek egyik kedves ételének receptjét - vegyes zöldség gombamártással -, s ha kipróbálod és magad is ízleled különleges zamatát, tudom, rám gondolsz majd, ki itt élek e távoli pontján a földgolyónak, de innen is hőszívem minden melegével küldöm hozzád szerelmes gondolataimat, a Te szeretıBelindád. 
 	UI.: Levelemet, szokás szerint, közös barát-nénk, Matilda Graves címére küldöm. Remélem, az Úr nem veszi bőömül ezt az ártatlan ravaszkodást" 
 	- Egy misszionáriusnı! - füttyentett Edward. -Hát ez volt Matthew bácsikánk szerelmi románca! 
 	Vajon miért nem házasodtak össze? 
 	- A hölgy láthatólag bejárta majd az egész világot - lapozgatott a borítékok között Charmian. - 
 	Mauritius... csupa egzotikus hely. Bizonyára sárgaláz vitte el, vagy ilyesmi. 
 	Halk kuncogásra lettek figyelmesek. Miss Marple láthatólag igen jól szórakozott. - Ejnye, ejnye -
 	ingatta a fejét. - Még ilyet! 
 	Az ételreceptet tanulmányozta. Kérdıpillantásuk láttán felolvasta: - "Vegyes zöldség gombamártással. Végy egy font sárgarépát, leveles fehérrépát, ugyancsak zeller zöldjét. Egy szál articsókát tölts meg zsályával, rozmaringgal, majoránnával, gyömbérrel, borítsd vastagon cukorral, és süsd lassú tőön, míg meg nem barnul. Körítsd parajjal, és tálald bıéges gombaszósszal." Nos, errı mi a véleményük? 
 	- Szörnyőkotyvalék - mondta Edward. 
 	- Ó, nem, én azt hiszem, igen ízletes lehetett. De az egészrı mit gondolnak? 
 	Edward arca hirtelen földerült. 
 	- Gondolja, Miss Marple, hogy ez valamiféle... titkos kód? Hogy rejtjelezett szöveg? - Kikapta az idı hölgy kezébı a receptet. - Ide nézz, Charmian, lehet hogy tényleg az! Különben mi értelme egy ételreceptet titkos fiókba rejteni? 
 	- Úgy bizony - bólogatott Miss Marple. - Roppant jelentıégteljes. 
 	Tudom! - csillant fel Charmian szeme. - Láthatatlan tinta! Tő fölé kell tartani! Gyorsan kapcsoljuk be a hıugárzót! 
 	Edward bekapcsolta, de semmiféle titkos írás nem bukkant elı Miss Marple finoman köhintett. 
 	- Azt hiszem, kedveseim, kicsit túlságosan is megnehezítik maguknak a dolgot. A recept úgy-szólván csak jelzés. Én úgy vélem, valójában a levelek jelentıek. 
 	- A levelek? 
 	- Igen - bólintott Miss Marple. - Nézzék csak meg jobban. 
 	De Edward jóformán nem is hallotta. - Charmian! Ide nézz! A borítékok nagyon régiek - de a leveleket jóval késıb írhatták! 
 	- Pontosan - bólintott Miss Marple. 
 	- Csak olyanok, mintha régiek volnának. Csupa hamisítvány. Méghozzá fogadni mernék, hogy valamennyi Matthew bácsi kezétı származik! 
 	- Úgy, ahogy mondja - bólogatott Miss Marple 
 	- Tiszta halandzsa az egész! Soha nem is volt az életében semmiféle misszionáriusnı! - Biztosan kód, mégiscsak! 
 	- De kedves gyermekeim - igazán semmi ok, hogy ennyire megnehezítsék a dolgot. A bácsikájuk valójában egyszerőlélek volt. Szerette a tréfát - ennyi az egész. 
 	A fiatalok, ezúttal elsıízben, teljes figyelemmel fordultak Miss Marple felé. 
 	- Pontosan mire gondol, Miss Marple? - kérdezte Charmian. 
 	- Arra, kedves, hogy a pénzt e percben a kezében tartja. 
 	Charmian lebámult a kezében tartott borítékra. 
 	- A recept, kedves. Az árulja el a turpisságot.A recept - ami pusztán jelzés. Ha elhagyjuk a vastag cukorréteget, a lassú tüzet - mi marad? Zöldség, csupa zöldség. No meg persze a gomba - 
 	ugyebár bolondgomba. Zöldség és bolondgomba! Vagyis: bolondság, esztelenség, értelmetlenség. Nyilvánvaló tehát, hogy a levelek fontosak. És mint az imént megállapították - a leveleket a bácsikájuk írta, és közben nyilván igen jól mulatott. És mint ugyancsak észrevették, a borítékokon a kézírás sokkal régibb - tehát a boríték nem is tartozhatott a levélhez, hiszen a postabélyeg kelte azon, amelyet a kezében tart: ezernyolcszázötvenegy. 
 	
 	Miss Marple elhallgatott. Aztán igen hangsúlyosan megismételte: - Ezer-nyolcszáz-ötven-egy. És ez, ugyebár, mindent megmagyaráz?! 
 	- Nekem ugyan nem - mondta Edward. 
 	- Nos, talán nekem is csak azért, mert a kisunokaöcsémre, Lionelre emlékeztet. Olyan aranyos kisfiú és szenvedélyes bélyeggyőtı Mindent tud a bélyegekrı! Valóságos elıdást tartott nekem mindenféle ritka és drága bélyegrı, és mesélte, hogy nemrégiben egy csodálatos bélyegkincs került napvilágra. Elárverezték. Még arra is emlékszem, hogy különösen egy bélyeget emlegetett 
 	- egy ezernyolcszázötvenegyes kibocsátású kék kétcentest. Úgy emlékszem, huszonötezer fontért kelt el. Képzeljék csak el! Gondolom, a többi darab is hasonlóképpen ritka és értékes. Nem kétséges, hogy a bácsikájuk nem maga vásárolta meg, hanem közvetítıútján, mert kerülni akarta a nyilvánosságot. 
 	Edward felnyögött. Leroskadt egy székre, arcát kezébe temette. 
 	- Mi baj? - tudakolta Charmian. 
 	Semmi. Csak éppen belém hasított a szörnyőgondolat, hogy ha Miss Marple nincs, egyszerőn elégettük volna ezeket a „szerelmes leveleket„ -ahogy az úri tisztesség kívánja! 
 	- Hát igen - bólogatott Miss Marple. - Ezek a tréfás kedvőöregurak nem gondolnak ilyesmire. 
 	Emlékszem, Henry bácsikám egyszer a kedvenc unokahúgának egy ötfontos bankjegyet küldött karácsonyi ajándékul. Betette egy karácsonyi üdvözlıártya két lapja közé, összeragasztotta, és kívül ráírta: "Boldog karácsonyt kívánok. Sajnos, idén csak ennyi telik tıem." Szegény leányka pedig bosszankodott, hogy nagybátyja ennyire szőmarkú, és mérgében rögtön a tőbe hajította az üdvözlıapot. Henry bácsikám aztán persze kénytelen volt másik ötfontossal kárpótolni a kislányt. 
 	Edwardnak Henry bácsi iránt tanúsított érzelmei száznyolcvan fokos fordulatot vettek. 
 	- Miss Marple - szólt ünnepélyesen -, most pedig felbontunk egy üveg pezsgı a kegyed Henry bácsikájának egészségére! 

 	
 	
 	Gyilkosság méretre 
 	 
 	Miss Politt megmarkolta a kopogtatót, és udvariasan megkoppintotta a házikó ajtaját. Illıszünet után megint kopogott. Eközben a bal hóna alatt tartott csomag egy kicsit megcsúszott - hát megigazította. A csomag Mrs. Spenlow új zöld téli ruháját rejtette, próbára készen. Miss Politt bal kezében fekete selyemszatyor lógott, benne centiméter, tőárna, meg egy nagy szabóolló. 
 	Miss Politt magas volt és szikár, karvalyorrú, száját összecsücsörítette, ritkás haja vasszürke. 
 	Tétovázott valamelyest, hogy kezelésbe vegye-e harmadszor is a kopogtatót. Végigpillantott az utcán, és meglátott egy sietıen közeledıalakot. A jó kedélyő viharvert, ötvenöt esztendı Miss Hartnell szokásos harsány basszushangján kurjantott rá: 
 	- Szép jó napot, Miss Politt! 
 	- Jó napot, Miss Hartnell - felelte a varrónı Hangja igen vékony volt, hanglejtése roppant elıelı Pályafutását mint komorna kezdte. - Elnézést - folytatta -, de nem tudja véletlenül, hogy Mrs. 
 	Spenlow elment-e hazulról? 
 	- Fogalmam sincs - válaszolt Miss Hartnell. 
 	- Milyen kellemetlen... Ma délután kellene próbálnom Mrs. Spenlow új ruháját. Fél négyben állapodtunk meg. 
 	Miss Hartnell az órájára nézett. 
 	- Pár perccel elmúlt fél. 
 	- Igen. Háromszor is kopogtam, de senki sem 
 	válaszolt, hát azt gondoltam, Mrs. Spenlow talán megfeledkezett a próbáról, és elment hazulról. 
 	Pedig sohasem szokta elfelejteni a megbeszélt idıontot, és a ruhát holnapután fel akarja venni. 
 	Miss Hartnell belépett a kertkapun, végigment az ösvényen, és csatlakozott Miss Politthoz a 
 	„Nefelejcs-lak„ ajtaja elıt. 
 	- Vajon miért nem nyit ajtót Gladys? - tőıött. - Ja, persze, csütörtök van - Gladys kimenı. Mrs. 
 	Spenlow alighanem elaludt. Talán nem zörgött elég hangosan ezzel a holmival. 
 	Megragadta a kopogtatót, fülsiketítıtratatát vert ki az ajtón, s ráadásul ököllel is alaposan megdöngette a fatáblát. Majd sztentori hangon elkiáltotta magát: - Halló, odabent! 
 	Semmi válasz. 
 	Mrs. Spenlow bizonyára mégiscsak megfeledkezett a próbáról, és elment - mondta Miss Politt. - 
 	Majd visszajövök késıb. - És indulni készült az ösvényen. 
 	Szamárság - mondta Miss Hartnell ellentmondást nem tőıhangon. - Nem mehetett el. 
 	Találkoztunk volna. Benézek az ablakon, hátha látok valami életjelet. 
 	Szokásos kedélyes módján felkacagott, jelezvén, hogy csak tréfált. Futó pillantást vetett a legközelebbi ablaktáblán át - futó pillantást, mert nagyon jól tudta, hogy az utcai szobát jóformán sohasem használják. Mr. és Mrs. Spenlow jobban kedveli a hátsó kis nappali szobát. 
 	Akármennyire futó volt is a pillantás, a célját elérte. Miss Hartnell valóban nem látott semmi életjelet. Épp ellenkezıeg: az ablakon át meglátta, hogy Mrs. Spenlow a kandalló elıti szıyegen fekszik - holtan. 
 	- Természetesen - mesélte késıb Miss Hartnell - nem vesztettem el a fejemet. Annak a Politt nıek halvány fogalma sem volt, hogy mit csináljon. „Ne veszítsük el a fejünket„ - mondtam neki. 
 	„Maga maradjon itt, én megyek Palk rendıért.„ Valamit motyogott, hogy nem szeretne egyedül ott maradni, de ügyet se vetettem rá. Az ilyenfajta személyekkel erélyesen kell bánni. 
 	Rettenetesen szeretnek hisztériás jeleneteket rendezni. Szóval, épp indultam, és abban a szempillantásban bukkant elıMr. Spenlow a ház mögül. 
 	
 	Miss Hartnell itt hatásos szünetet tartott. Hallgatósága ilyenkor izgatottan kérdezgette: 
 	- És mondd, milyennek látszott? Amire Miss Hartnell így folytatta: 
 	- Isten bizony, azonnal gyanút fogtam! Túlságosan nyugodt volt. Egyáltalán nem látszott rajta semmiféle meglepetés. Akárki akármit mond: ha egy férfi meghallja, hogy a felesége meghalt, és rajta az égvilágon semmiféle érzelem nem látszik - az egész egyszerőn természetellenes! 
 	Ezzel a megállapítással mindenki egyetértett. 
 	Egyetértett vele a rendıség is. Annyira gyanúsnak találták Mr. Spenlow közönyét, hogy egy percet sem vesztegettek: azonnal megvizsgálták, van-e haszna ennek az úrnak a felesége halálából. Amikor felfedezték, hogy a házaspárnak Mrs. Spenlow volt a pénzes tagja, és hogy az esküvıük után hamarosan készült végrendelet értelmében az asszony pénzét a férje örökli - 
 	gyanújuk még jobban megizmosodott. 
 	Miss Marple-t, ezt a szelíd arcú - és egyesek szerint viperanyelvő - öregkisasszonyt, aki a lelkészlak melletti házban lakott, igen hamar kikérdezték- alig fél órával a bőtény felfedezése után. 
 	- Mrs. Spenlow meggyilkolásával kapcsolatban? - kérdezte Miss Marple. 
 	Palk közrendı megdöbbent. 
 	- Megkérdezhetem, hölgyem, hogyan szerzett tudomást az esetrı? 
 	- A hal - mondta magyarázólag Miss Marple. 
 	Amibı Palk közrendı rögtön megértette, hogy a hírt a halárus kifutófiúja szállította, Miss Marple vacsorájával egyetemben. 
 	A nappali szoba padlóján feküdt - folytatta szelíden Miss Marple. - Megfojtották - minden valószínőég szerint egy igen keskeny övvel. De akármivel is - nem hagyták ott. 
 	- Hogy ez a Fred gyerek honnan tud mindenrı...?! - mérgelıött Palk. 
 	Miss Marple ügyesen a szavába vágott. 
 	- Tővan a zubbonyában – mondta. Palk közrendı meglepetten lenézett. 
 	- „Hogyha tő látsz, emeld fel, a szerencse nem hagy el„, szokták mondani. 
 	- Remélem, beválik. Nos, mit óhajt kérdezni tıem? 
 	Palk közrendı megköszörülte a torkát, fontoskodó képet vágott, és jegyzetfüzetébe pillantott. -
 	Kérdésemre Mr. Arthur Spenlow, a megboldogult férje a következıkijelentést tette: ma tizennégy óra harminc perckor, amennyire emlékszik, felhívta Miss Marple, és megkérdezte, átmenne-e hozzá tizenöt óra tizenöt perckor, mert fontos dologban szeretné kikérni a véleményét. Nos, hölgyem, megfelel ez a valóságnak? 
 	- A legkevésbé sem - mondta határozottan Miss Marple. 
 	- Nem hívta fel Mr. Spenlow-t tizennégy óra harminc perckor? 
 	- Sem tizennégy óra harminc perckor, se máskor. 
 	- Aha - bólintott Palk közrendı, és elégedetten szopogatta a bajsza végét. 
 	- És még mit mondott Mr. Spenlow? 
 	- Kijelentette, hogy otthonról tizenöt óra tíz perckor távozott, ám amikor a kért idıontban ideért, Miss Marple szolgálója tudatta vele, hogy úrnıe „nincs idehaza„. 
 	- Ez valóban igaz - mondta Miss Marple. - Mr. Spenlow idejött, én azonban a Nıgylet ülésén voltam. 
 	- Aha - mondta ismét Palk közrendı. 
 	Mondja csak, biztos úr - kiáltott fel Miss Marple -, lehetséges, hogy maga Mr. Spenlow-t gyanúsítja?! 
 	„Az ügy jelenlegi szakaszában nem nyilatkozhatom, de úgy nézem, hogy valaki - ne nevezzük nevén - ravaszkodni próbál. 
 	- Mr. Spenlow?... - tőıött Miss Marple. Kedvelte Mr. Spenlow-t. Apró, vézna emberke volt, merev, kimért modorú; a tisztesség szobrát róla lehetett volna megmintázni. Különösnek látszott, hogy vidékre költözött, mert lerítt róla, hogy városi ember volt világéletében. Miss Marple-nak azonban elárulta az okát. - Kisfiúkorom óta az volt a vágyam - mesélte -, hogy egyszer vidéken éljek és legyen saját kertem. Mindig nagyon szerettem a virágokat. A feleségemnek virágüzlete volt. Ott ismerkedtünk meg. 
 	Száraz kijelentés, de romantikus hátteret sejtetett. Egy fiatalabb, csinosabb Mrs. Spenlow a temérdek virág között... 
 	Mr. Spenlow azonban igazából semmit sem értett a virágokhoz. Nem ismerte a magvakat, fogalma sem volt oltásról, metszésrı, kiültetésrı, évelırı, egynyáriakról. Csak egy látomás lebegett a szeme elıt - egy kis házikó kertje, sőő beültetve édes illatú, tarkabarka virágokkal. 
 	Szinte szánalmas volt, ahogy útbaigazításért folyamodott Miss Marple-hoz, és a hallottakat bevezette egy kis jegyzetfüzetbe. 
 	Csendes, rendes, módszeres emberke volt. Talán épp ezért keltette fel a rendıség érdeklıését, amikor a feleségét meggyilkolva találták. Türelmesen, kitartással sok mindent megtudtak a megboldogult Mrs. Spenlow-ról, és hamarosan St. Mary Mead falva is tudott róla mindent. 
 	A néhai Mrs. Spenlow szobalányként kezdte a pályafutását egy nagyúri házban. Állását akkor adta fel, amikor feleségül ment a másodkertészhez, és együttesen virágüzletet vásároltak Londonban. Az üzlet virágzott - a kertész kevésbé. Hamarosan megbetegedett és meghalt. 
 	Özvegye tovább vitte az üzletet, és ki is bıítette. A vállalkozás továbbra is virágzott. Majd szép summáért eladta a boltot, és másodszor is a házasság révébe evezett - ezúttal Mr. Spenlow, egy középkorú ékszerész oldalán, aki szerény, rosszul menıüzletet örökölt. Nemsokára ezt a boltot is eladták, és leköltöztek St. Mary Meadbe. 
 	Mrs. Spenlow jómódú asszony volt. A virágüzlet árát befektette - "a szellemek utasítása szerint", magyarázta ország-világnak. A szellemek szokatlanul jó tanácsokkal látták el. Minden befektetése kedvezıek bizonyult, méghozzá nagyon kedvezıek. Ahelyett azonban, hogy ez öregbítette volna a szellemvilágba vetett hitét, Mrs. Spenlow rútul cserbenhagyta a médiumokat meg a szeánszokat, és rövid, ám lelkes kirándulást tett egy indiai indíttatású homályos vallásba, amelynek alapja a mély lélegzetvétel volt. De mire St. Mary Meadbe költözött, már visszatért a hagyományos anglikán hithez. Sok idı töltött a lelkészlakban, és hőégesen látogatta az istentiszteletet. A falusi boltokban 
 	vásárolt, részt vett a közösség életében, és bridzselni járt falubeli ismerıeihez. 
 	Eseménytelen, mindennapi élet. És - derült égbı - gyilkosság. 
 	Melchett ezredes, a rendıfıök magához kérette Slack felügyelı. 
 	Slack magabiztos férfiú volt. Ha egyszer a fejébe vett valamit, nem lehetett eltéríteni a meggyııésétı. És most nagyon is meg volt gyııve az igazáról. - A férj volt a tettes, uram - 
 	közölte határozottan. 
 	- Gondolja? 
 	- Egészen bizonyos. Csak rá kell nézni. Bőös - ez nem is vitás. A fájdalomnak, az érzésnek egy szikrája se látszik rajta. Amikor hazament, tudta, hogy az asszony halott. 
 	- De nem próbálkozott volna legalább a kétségbeesett férjet alakítani? 
 	- İaztán nem, uram. Túlságosan önelégült a fickó. Az urak általában nem tudnak színt játszani. 
 	Túlságosan merevek. 
 	- Másik nıvan a dologban? - kérdezte Melchett ezredes. 
 	- Eddig még nem akadtunk ilyenre. Persze, ravasz az emberünk. Eltünteti a nyomait. Ahogy látom, egyszerőn elege volt a feleségébı. Az asszonyé volt a pénz, és a férjének nem lehetett mellette könnyőaz élete - Mrs. Spenlow minduntalan beleesett valamilyen "izmusba". A férje hidegvérrel elhatározta, hogy elteszi láb alól, és aztán éli az életét. 
 	
 	- Igen, lehetséges, hogy így volt. 
 	- Csak így lehetett, uram. Gondosan elıészí tette a terveit. Úgy tett, mintha felhívták volna telefonon... 
 	Melchett félbeszakította. 
 	- Nem tudták lenyomozni a telefonhívást? 
 	- Nem, uram. Ami vagy azt jelenti, hogy az emberünk hazudott, vagy pedig nyilvános fülkébı érkezett a hívás. A faluban mindössze két nyilvános telefon van: a vasútállomáson és a postahivatalban. A postahivatalból nem telefonáltak. Mrs. Blade mindenkit lát, aki belép. Az állomásról éppenséggel telefonálhattak. Tizennégy huszonhétkor vonat fut be, és olyankor nagy a jövésmenés. De a lényeg az, hogy az emberünk szerint Miss Marple hívta, márpedig ez nem igaz. 
 	A hívás nem Miss Marple házából történt, ımaga pedig a Nıgyletben volt. 
 	- Figyelembe vette azt az eshetıéget is, hogy a férjet szándékosan távolították el -olyasvalaki, aki meg akarta gyilkolni Mrs. Spenlow-t? 
 	- Úgyebár Ted Qerardra gondol, uram? Foglalkoztam a fiúval - csakhogy ott nincs indítóok. Nem nyer semmit Mrs. Spenlow halálával. 
 	- De gyanús figura. Tekintélyes összegősikkasztást követett el. 
 	- Nem mondom, hogy nem kétes alak. De magától ment oda a fıökéhez, és vallotta be a sikkasztást. Pedig a munkaadója fel sem fedezte. 
 	- A fiú szektás, úgy tudom. 
 	- Valóban, uram. Mint mondja, megtért, és jóvá akarja tenni a bőeit. Ezért vallotta be, hogy elemelte a pénzt. Persze lehet, hogy ez csak furfang. Talán azt gondolta, hogy gyanúsítják, és megjátszotta az ızinte bőbánatot. 
 	- Maga nagyon szkeptikus, Slack - mondta Melchett ezredes. - Mellesleg, beszélt egyáltalán Miss Marple-lal? 
 	- Neki vajon mi köze a dologhoz, uram? 
 	- Semmi a világon. De hallani szokott mindenfélét. Miért nem megy el hozzá, elbeszélgetni? Igen éles eszőidı hölgy. 
 	Slack témát váltott. 
 	- Kérdezni szerettem volna valamit, uram. Az az úriház, ahol a megboldogult annak idején szolgált - Sir Róbert Abercrombie kastélya. Ott történt az az ékszerlopás - vagyont érısmaragdokat loptak el. És soha nem jöttek a tettes nyomára, utánanéztem az esetnek - akkor történhetett, amikor Spenlow-né ott szolgált, bár akkoriban még jóformán kislány volt. Gondolja, uram, hogy ıis benne volt az ügyben? Spenlow jelentéktelen kis ékszerész volt - ilyenek közül kerülnek ki az orgazdák. 
 	Melchett ezredes megrázta a fejét. 
 	- Nem hiszem, hogy közük volt az ügyhöz. Az asszony akkoriban még nem is ismerte Spenlow-t. 
 	Emlékszem az esetre. Rendıi körökben úgy vélekedtek, hogy a háziak fiának a keze volt a dologban - Jim Abercrombie hírhedt léhőıvolt. Nyakig volt adósságban, amit azonban közvetlenül az ékszerlopás után kifizettek - állítólag valami gazdag nı mondják, de valójában nem tudom... Az öreg Abercrombie igen kitérın nyilatkozott... megpróbálta kivonni az ügyet a rendıség hatáskörébı. 
 	- Hát csak éppen eszembe jutott, uram -mondta Slack. 
 	Miss Marple szívesen fogadta Slack felügyelı, kivált amikor meghallotta, hogy Melchett ezredes küldi. 
 	- Nahát, igazán milyen kedves Melchett ezredestı. Nem gondoltam volna, hogy emlékszikrám. 
 	- De még mennyire emlékszik. Azt mondta, amit kegyed nem tud a St. Mary Meadben történıdolgokról, azt nem is érdemes tudni. 
 	
 	- Roppant hízelgı - de valójában nem tudok én semmit. Mármint errı a gyilkosságról. 
 	- De azt bizonyára tudja, mit beszélnek az emberek. 
 	- Hogyne, természetesen - de ugyebár nem lenne helyes holmi szóbeszédet elismételni? 
 	Slack felügyelıigyekezett kedélyes hangot megütni. 
 	- Mi most nem hivatalosan beszélgetünk -mondta. - Tekintsük bizalmas csevegésnek. 
 	- Tehát valóban arra kíváncsi, mit beszélnek a falubeliek? Hogy van-e benne igazság, vagy sem? 
 	- Úgy valahogy. 
 	- Nos, természetesen mindenfélét mondanak, találgatnak. És valójában két táborra oszlik a falu. 
 	Sokan azt gondolják, hogy a férj tette. Ilyen esetekben rendszerint az a természetes, hogy a házastársat gyanúsítják, nemdebár? 
 	- Lehetséges - mondta óvatosan a felügyelı 
 	- Az az állandó összezártság. No meg igen gyakran - a pénz. Hallom, Mrs. Spenlow-é volt a pénz, következésképpen Mr. Spenlow hasznot húz a halálából. Sajnos ebben a gonosz világban a legfelháborítóbb feltételezések gyakran igazolódnak. 
 	- A férj valóban szép summát örököl. 
 	- Igen. És egészen lehetségesnek tőik, ugyebár, hogy megfojtja az asszonyt, kimegy a hátsóajtón, átvág a mezı az én házamig, engem keres, azt állítja, hogy telefonhívást kapott tıem, aztán hazamegy; „rádöbben„, hogy a távollétében meggyilkolták a feleségét - és közben persze azt reméli, hogy a bőcselekményt holmi csavargó vagy betörıszámlájára írják. 
 	A felügyelıbólintott. - Adva van ugye a pénz... és ha mostanában rossz volt a kettıük viszonya... 
 	Miss Marple azonban félbeszakította. 
 	- Ó, dehogy. Szó sincs róla. 
 	- Ezt kegyed biztosan tudja? 
 	- Mindenki értesült volna róla, ha nézeteltéréseik vannak! A szolgálójuk, Gladys Brent szétkürtölte volna a faluban. 
 	- Talán nem tudott róla... - vélekedett a felügyelı 
 	A válasz csak egy szánakozó mosoly volt. 
 	- Nos, a másik vélemény pedig a következı - folytatta Miss Marple. - Ted Gerard. 
 	Jóképőfiatalember. Sajnos, az elıyös külsıgyakran téves képzeteket kelt. Az utolsó elıti káplánunk például - valósággal elbőölte a lányokat! Tódultak a templomba - még az esti imádságra is. És sok idıebb hölgy is egyre buzgóbban tevékenykedett az egyházközségi munkában - és mennyi papucsot hímeztek, sálat kötöttek neki! Valósággal zavarba hozták szegény fiatalembert. 
 	- No de hol is tartottam? Ó, igen, Ted Gerard. Persze hogy arról a fiatalemberrı is sokat pletykáltak. Igen gyakran látogatta meg Mrs. Spenlow-t, habár az asszonyka maga mondta nekem, hogy egyazon szekta iránt érdeklınek. Vallási mozgalom. Nagyon ızinték, nagyon komolyak. És Mrs. Spenlow-t valósággal lenyőözték. 
 	Miss Marple lélegzetet vett, majd folytatta. 
 	- És egészen bizonyos vagyok benne, semmi ok feltételezni, hogy bármi is lett volna kettejük között - de hát tudja, milyenek az emberek. Sokan meg vannak róla gyııve, hogy Mrs. Spenlow belehabarodott a fiatalemberbe, és hogy tekintélyes pénzösszeget kölcsönzött neki. Ám az valóban igaz, hogy aznap csakugyan látták Ted Gerardot az állomáson. A vonaton - a tizennégy huszonhetesen. És persze egészen könnyőlett volna ugyebár a másik oldalon leszállni a vonatról, átvágni a sövényen, és hátulról megkerülni az épületet - a bejárat érintése nélkül. Észrevétlenül eljuthatott volna Spenlow-ék házához. És természetesen az emberek azt is furcsának találják, hogy mi volt Mrs. Spenlow-n. 
 	- Miért? Mi volt rajta? 
 	
 	- Pongyola. Nem ruha. - Miss Marple elpirult. - Amibı ugyebár némelyek bizonyos következtetéseket vonnak le. 
 	- Kegyed is? 
 	- Ó, dehogy. Egyáltalán nem. Szerintem egészen természetes volt. 
 	- Ugyan miért? 
 	- Az adott körülmények között - mondta Miss Marple. Tekintete hőös volt, elgondolkodó. 
 	- Újabb indíték a férj számára - vélte Slack felügyelı - Féltékenység. 
 	- Ó, Mr. Spenlow sohasem lett volna féltékeny. Nem az a fajta férfi, aki észrevesz dolgokat. Ha a felesége elmegy, és levelet hagy a tőárnára tőve - abból megértette volna, hogy ilyesmi történt. 
 	Slack felügyelı zavarba hozta az öregkisasszony átható pillantása, ügy érezte, Miss Marple utal valamire, de fogalma sem volt, hogy mire. 
 	- És maga, felügyelıúr, talált valami nyomot a helyszínen? - kérdezte most igen jelentıégteljesen Miss Marple. 
 	- Manapság nem hagy a tettes ujjlenyomatot vagy cigarettahamut, Miss Marple. 
 	- Csakhogy, szerintem, ez régimódi bőcselekmény... 
 	- Ezt hogy tetszik érteni? - kérdezte szúrós tekintettel Slack. 
 	- Azt hiszem - mondta lassan Miss Marple -, hogy Palk rendı esetleg segíthetne magának. 
 	İérkezett elsıek - a "tett színhelyére", ahogy mondani szokás. 
 	Mr. Spenlow egy kerti széken ült. Zavart tekintettel nézett maga elé. - Természetesen lehetséges, hogy képzelıöm -, mondta vékony, precíz hangján. - A hallásom már nem a régi. De szinte bizonyos, hogy egy kisfiú azt kiabálta utánam az utcán: "Ott megy a feleséggyilkos!" Ebbı... 
 	ebbı az a benyomásom támadt, mintha arra akarna utalni, hogy én... hogy én öltem meg drága feleségemet! 
 	Miss Marple finom mozdulattal levágott egy hervadt rózsát. 
 	- Helyes a benyomása - bólintott. 
 	- No de mi ültethetett ilyen gondolatot a gyermek fejébe? 
 	Miss Marple köhintett. 
 	- Alighanem olyasmi, amit a felnıtektı hallott. 
 	- Kegyed tehát úgy véli, hogy mások is ezt gondolják rólam? 
 	- St. Mary Mead lakosságának legalább a fele. 
 	- De drága hölgyem - mitı támadhatott ilyen gondolatuk? Hiszen én szívbı szerettem a feleségemet. Sajnos ınem kedvelte meg annyira a vidéki életet, mint ahogy reméltem, de a százszázalékos egyetértés igen ritka minden házasságban. Biztosíthatom, hogy nagyon lesújt az elvesztése. 
 	- Bizonyára. De ne haragudjon az ızinteségemért - ez nem látszik magán. 
 	Mr. Spenlow kihúzta satnya alakját. 
 	- Drága hölgyem, sok esztendıel ezelıt olvastam egy bizonyos kínai bölcselıı, aki, midı elveszítette hı szeretett hitvesét, nyugodtan tovább verte a gongot az utcán - bevett kínai szokás, vélhetıeg -, mintha mi sem történt volna. Városának lakosaira nagy hatással volt lelki ereje. 
 	- St. Mary Mead lakosai azonban egészen másként reagálnak. Nem sok érzékük van a kínai bölcselethez. 
 	- De kegyed megért? 
 	Miss Marple bólintott. 
 	- Henry bácsikám - magyarázta - roppant fegyelmezett volt. „Az ember ne mutassa ki az érzelmeit„ - mondogatta mindig. İis nagyon kedvelte a virágokat. 
 	- Arra gondoltam - csillant fel némi érdeklıés Mr. Spenlow szemében -, hogy a ház nyugati falánál talán lugast telepíthetnék. Rózsaszín futórózsával, és talán lonccal. És van az a csillagformájú fehér virág, a neve pillanatnyilag nem jut eszembe... 
 	Miss Marple, azon a hangon, ahogyan háromesztendı dédunokaöccséhez szokott beszélni, így szólt: 
 	- Van egy nagyon szép, képes virágkatalógusom. Talán szívesen átnézné - nekem be kell mennem a faluba. 
 	Mr. Spenlow boldogan üldögélt a kertben a katalógussal, Miss Marple pedig felment a szobájába, egy ruháját gyorsan csomagolópapírba tekerte, kilépett a házból, és fürge léptekkel a postahivatalba sietett. Miss Politt, a varrónı a postahivatal fölötti lakásban lakott. 
 	Miss Marple azonban nem ment fel rögtön az emeletre. Éppen fél három volt, és a Much Benhambe tartó autóbusz egy perc késéssel húzott be a postahivatal elé. St. Mary Mead életében a nap egyik eseménye volt ez. A postamesternıcsomagokkal sietett ki - a postán ugyanis édességet, füzetes regényeket, gyerekjátékokat is árultak. 
 	Miss Marple néhány percig egyedül volt a postahivatalban. 
 	Csak amikor a postamesternıvisszatért állomáshelyére, akkor ment fel az emeletre Miss Marple, és magyarázta el Miss Polittnak, hogy a régi szürke krepdesin ruháját szeretné kissé divatosabbra átalakíttatni. Miss Politt megígérte, hogy megtesz minden tıe telhetı. 
 	A rendıfıök kissé meglepıött, amikor Miss Marple-t jelentették be. Az idı hölgy sőőmentegetıés közepette lépett a szobába. - Igazán roppantul restellem, hogy zavarom. Tudom, hogy igen elfoglalt, de hát mindig annyira kedves volt, Melchett ezredes, hogy úgy éreztem: inkább magához jövök el, mint Slack felügyelıöz. Különben sem szeretném, ha Palk rendı bajba keveredne. Valójában azt hiszem, nem lett volna szabad semmihez hozzányúlnia. 
 	Melchett ezredes nem egészen értette a dolgot. 
 	- Palk? A St. Mary Mead-i rendı, igaz? Mit követett el? 
 	- Felemelt egy tő. A zubbonyába tőte. És én arra gondoltam, hogy valószínőeg Mrs. Spenlow házában vehette fel. 
 	- Igen, igen, de hát végtére is - mi az: egy tő? Ami azt illeti, valóban Mrs. Spenlow holtteste mellı emelte fel azt a tő. Tegnap bement Slackhez, és megemlítette - bizonyára kegyed biztatta rá, igaz? Természetesen nem lett volna szabad semmihez hozzányúlnia, de, mint mondtam, mi az: egy tő? Közönséges gombostővolt. Amilyet bármelyik nıhasznál. 
 	- Nem, nem, Melchett ezredes, ebben téved. Férfiszemmel nézve természetesen olyannak látszott, mint bármelyik gombostő - csakhogy nem az volt. Különleges tővolt, igen vékony, az a fajta, amit dobozszámra vásárolnak, és fıeg varrónı használják. 
 	Melchett ezredes az idı hölgyre bámult - mint aki elıt feldereng a világosság. Miss Marple buzgón bólogatott. 
 	- Igen, természetesen. Számomra teljesen nyilvánvaló. Azért volt pongyolában, mert az új ruháját készült próbálni, és kiment az elülsıszobába, és Miss Politt mondott valamit a méretekrı, és a centiméterét az asszony nyaka köré kanyarította - és mást nem is kellett tennie, csak keresztbe vetnia végét, és megrántani - mint hallom, ez egyáltalán nem nehéz. Aztán persze kiment és behúzta az ajtót, és ott állt és kopogtatott, mint aki akkor érkezett. De a tőarra vall, hogy elııeg már bent volt a házban. 
 	- És Spenlow-nak Miss Politt telefonált? 
 	- Igen. A postáról, fél háromkor - amikor befut a busz, és a postahivatalban nincs senki. 
 	De drága Miss Marple, miért? - kérdezte Melchett ezredes. - Az ég szerelmére - miért? Indíték nélkül nincs gyilkosság. 
 	- Nos, Melchett ezredes, az én tudomásom szerint ez a bőtény igen messzire nyúlik vissza. Két unokafivéremre emlékeztet, Antonyra és Gordonra. Akármihez fogott Antony, minden arannyá vált a keze alatt, szegény Gordonnak pedig minden balul ütött ki. A versenyló lesántult, a részvények ára leesett, az ingatlan elértéktelenedett. Szerintem mind a két nıbenne volt. 
 	- Miben?! 
 	- Az ékszerlopásban. Valamikor régen. Mint hallom, roppant értékes smaragdok voltak. A komorna és a szobalány. Egy dolgot ugyanis soha senki meg nem magyarázott - hogy amikor a szobalány hozzáment a kertészhez, honnan volt annyi pénzük, hogy virágüzletet nyithattak? 
 	- A válasz: a zsákmány, ügye így mondják? Akármihez fogott, minden arannyá vált a keze alatt. 
 	A pénz pénzt fiadzott. De a másik, a komorna, balszerencsés volt. Lecsúszott; falusi varrónılett belıe. Aztán találkoztak. Eleinte nem volt semmi baj, amíg Mr. Ted Gerard színre nem lépett. 
 	- Mrs. Spenlow-t máris gyötörte a lelkiismeret, és hajlamos volt a vallási bigottságra. Ez a fiatalember alighanem biztatta, hogy „tegyen vallomást", hogy "könnyítsen a lelkén", és merem állítani, hogy már-már készen is állt rá. Miss Politt azonban nem osztozott a véleményében. 
 	İcsak annyit tudott, hogy még börtönbe zárják a hosszú évekkel ezelıt elkövetett lopás miatt. 
 	Elhatározta hát, hogy véget vet a dolognak. Sajnos, tartok tıe, hogy mindig is gonosz teremtés volt. A szeme se rebbent volna, ha ezt a derék, ostoba Mr. Spenlow-t felakasztják. 
 	Khm... bizonyos mértékig... khm... - szólalt meg lassan Melchett ezredes - igazolni tudjuk a kegyed elméletét. A Politt nıvalóban azonos Abercrombie-ék komornájával, csak hát... 
 	Nem lesz nehéz - nyugtatta meg Miss Marple. - Az a fajta nı aki menten megtörik, mihelyt szembesítik az igazsággal. No meg aztán, itt van nálam a centimétere. Tegnap... khm... 
 	tulajdonítottam el, miközben ruhát próbáltam. Ha nem találja, és azt gondolja, hogy a rendıségnél van -nos, tudatlan teremtés lévén, azt fogja gondolni, hogy ez bőjelnek számít. 
 	Miss Marple bátorító mosolyt vetett a rendıfıökre. 
 	- Higgye el, nem lesz semmi problémájuk. -ugyanezen a hangon biztosította valamikor réges-régen kedvenc nénikéje Melchettet, hogy minden bizonnyal sikeresen teszi le a felvételi vizsgát a katonai akadémián. 
 	És úgy is történt. 

 	
 	
 	A házmesterné bosszúja 
 	 
 	- Nos, hogy vagyunk? - kérdezte betegét Hay dock doktor. 
 	Miss Marple halvány mosolyt vetett rá párnáiról. 
 	- Azt hiszem, hogy valójában jobban vagyok - ismerte be -, de szörnyen lehangoltnak érzem magam. Talán jobb lett volna, ha meghalok. Végtére is - eljárt felettem az idı Nem kellek senkinek, nem hiányoznék senkinek... 
 	Haydock doktor szokásos nyers modorában szakította félbe. 
 	- Igen, igen, ezt ismerjük, az influenzát követıjellegzetes depresszió. Valami kell magának, ami felrázza egy kicsit. Amolyan lelki serkentızer. 
 	Miss Marple sóhajtva rázta meg a fejét. 
 	- Sı mi több - folytatta a doktor -, már el is hoztam magammal az orvosságot! 
 	Azzal egy nagy borítékot dobott az ágyra. 
 	- Épp magának való. Az ilyesfajta rejtvényeket szereti megoldani. 
 	- Rejtvény? - Miss Marple szemében némi érdeklıés csillant. 
 	- Szerény irodalmi próbálkozásom - vörösödött el a doktor. - Megkíséreltem az esetet novellaformába önteni. "így szólt a férfi", "mondta a lány", "gondolta magában" és így tovább. A történet azonban valóságos tényeken alapul. 
 	- De miért rejtvény? - kérdezte Miss Marple. Haydock doktor szélesen elmosolyodott. - 
 	Mert magának kell megfejtenie. Kíváncsi vagyok, csakugyan olyan okos-e, amilyennek teszi magát. 
 	És ezzel a búcsúdöféssel távozott. 
 	Miss Marple pedig kivette a borítékból a kéziratot, és olvasni kezdte. 
 	- No és hol a menyecske? - kérdezte kedélyesen Miss Harmon. 
 	A falut majd szétvetette a kíváncsiság, annyira szerették volna már látni Harry Laxton dúsgazdag és világszép fiatal feleségét, akit külhonból hozott magával. Az volt az általános - és elnézı - 
 	vélemény, hogy Harry, a hírhedt tékozló fiú megfogta az isten lábát. Harryval mindig mindenki elnézıvolt. Még a betört ablakok tulajdonosai, Harry parittyájának kárvallottjai is feledték jogos haragjukat, amikor meglátták a kis Harry gyerek ızintén bőbánó ábrázatát. Betört ablakok, kifosztott gyümölcsösök, orvul elejtett nyulak szegélyezték Harry kamaszkorát, késıb pedig adósságot adósságra halmozott, hírbe keverte a trafikosék lányát, mire a családja sürgıen elküldte Afrikába - és a falu közvéleménye, amelyet különféle idıödıhajadonok képviseltek, elnézın morogta: -Fiatalság, bolondság! Majd csak benıa feje lágya! 
 	És a tékozló fiú hazatért - nem bőbánóan, hanem diadalmenetben. Harry Laxton "megcsinálta a szerencséjét". Összeszedte magát, keményen dolgozott, s végül megismerkedett egy dúsgazdag, félig angol, félig francia lánnyal, és rövid udvarlás után elvette feleségül. 
 	Harry élhetett volna Londonban, vásárolhatott volna birtokot valahol vidéken, ahol jó vadászterület van, ıazonban úgy döntött, hogy hazatér szőebb pátriájába. És itt, a lehetılegromantikusabb módon, megvásárolta Kingsdeant, azt a lerobbant birtokot, amelynek az intézı lakásában töltötte gyerekkorát. 
 	Maga az udvarház már vagy hetven esztendeje lakatlan volt. Elhanyagoltan düledezett, omladozott. Egyetlen lakható sarkában egy vén házmester élt feleségestül. A ház nagy volt, de csúf, a kertet felverte a gaz, a fák, bokrok elvadultak -Kingsdean valóságos elvarázsolt kastély volt. 
 	A kellemes, igénytelen intézı lakot hosszú esztendıig bérelte Laxton ınagy, Harry édesapja. 
 	
 	Gyerekkorában Harry állandóan a birtokon csavargott, úgy ismerte az elvadult erdı, akár a tenyerét, és szívesen lıörgött a félig romos udvarházban. 
 	Laxton ınagy néhány éve meghalt, mindenki azt gondolhatta hát, hogy Harryt már semmi sem köti hajdani otthonához - és mégis ide hozta magával fiatal feleségét. A roskatag udvarházat lebontották. Építıunkások hada szállta meg a helyet, és szinte varázslatosan rövid idıalatt állt a vakító fehér új ház az ódon fák között. 
 	Ezután vonult be a kertészsereg, a nyomukban pedig a bútorszállító kocsik. Megérkezett a cselédség. Legvégül pedig pompás limuzin szállította Harryt és feleségét a bejárat elé. 
 	A falu rohant, hogy tiszteletét tegye, és Mrs. Price, a legnagyobb falubeli ház tulajdonosa, aki magát a helyi társaság vezérszellemének tekintette, meghívókat küldött szét "a fiatalasszony tiszteletére" rendezett estélyre. 
 	Óriási esemény volt. Számos hölgy új ruhát csináltatott az alkalomra. Mindenki izgatott volt, kíváncsi volt, alig várta, hogy megismerkedjék a mesebeli királykisasszonnyal. Hiszen olyan ez az egész, mint valami tündérmese! 
 	Miss Harmon, a viharvert, kedélyes öregkisasszony akkor hangoztatta az elııkben idézett kérdést, amikor átnyomakodott a zsúfolt szalon ajtaján. A kis Miss Brent, vézna, kiszáradt hajadon, izgatottan szolgált információval. 
 	Ó, kedvesem, elbőölıteremtés! És milyen jó modorú! És milyen fiatal! Az ember szinte irigyli, ha valakinek ennyire megvan mindene! Szép is, gazdag is, jól nevelt is - és milyen elegáns, nincs benne semmi közönséges - és a drága Harry a tenyerén hordja! 
 	Semmi sem tart örökké! - vélte Miss Harmon. 
 	Miss Brent vékony orra megrezzent. - Ó, kedvesem, csak nem gondolod... 
 	- Ismerjük valamennyien a mi Hanynkat! - jelentette ki Miss Harmon. - Nagyon jól tudjuk, hogy milyen. 
 	- Nagyon jól tudjuk, milyen volt! De most már... 
 	Ó, a férfiak nem változnak - legyintett Miss Harmon. - Aki nagy kutya volt fiatalon, öregkorára is az marad. Ismerem a fajtájukat. 
 	Ejnye, ejnye. Szegény asszonyka. - Miss Brent arcán elégedettség ömlött el. - Hát igen, alighanem meggyőik még a baja a férjével. Valakinek figyelmeztetnie kell... Vajon hallott-e arról a régi históriáról? 
 	A két hölgy jelentıégteljes pillantást váltott. 
 	- Nagyon helytelen lenne - folytatta Miss Brent -, ha nem értesülne róla. Igazán kínos. Kivált, hogy a faluban csak egyetlen patika van. 
 	A trafikosék lánya ugyanis Mr. Edge-hez, a patikushoz ment feleségül. 
 	- Sokkal helyesebb lenne - tódította Miss Brent -, ha Mrs. Laxton Benhambe járna, a Boots gyógyszertárba. 
 	- Lefogadom, hogy ezt maga Harry Laxton fogja javasolni - vélte Miss Harmon. 
 	És a két hölgy ismét jelentıégteljesen nézett össze. 
 	- Igen, nekem is az a véleményem - mondta Miss Harmon -, hogy az asszonykának tudnia kellene róla. 
 	- Bestiák! - szólt felháborodva bácsikájához, Haydock doktorhoz Clarice Vane. - Némelyik nıvalóságos szörnyeteg! 
 	Nagybátyja kíváncsian nézett rá. 
 	Clarice magas, csinos, fekete lány volt, melegszívő könnyen hevülıtermészet. Nagy barna szeme most méltatlankodva villogott. - Akár a dühös macskák... sziszegnek, fújnak... És minduntalan célzásokat ejtenek el Herry Laxtonról, meg a trafikosék lányáról. 
 	- Ó, az a régi ügy! - vont vállat a doktor. - Sok fiatalembernek volt hasonló szerelmi históriája. 
 	
 	- Hát persze. Volt, és el is múlt. Miért kell hát felHarrytorgatni? Hiszen hosszú évek teltek el azóta! Mint a keselyő, amint hullákon lakmároznak! 
 	- Elhiszem, kedvesem, hogy te így látod. Csakhogy tudod, idelent minálunk igen kevés érdekes dolog történik, hát muszáj szegényeknek a hajdani botrányokon rágódni. Csak azt nem értem, miért ejt ez téged ennyire kétségbe? 
 	Clarice Vane az ajkába harapott. Arcát elfutotta a vér. Különösen fojtott hangon szólalt meg: 
 	- Olyan... olyan boldognak látszanak. Mármint Laxtonék. Fiatalok, szeretik egymást, minden olyan szép körülöttük. Nem tudom elviselni agondolatot, hogy holmi suttogások, pletykák, célzások, rosszindulatú szóbeszéd és általános utálatosság elronthatják! 
 	- Aha. Értem. 
 	- Épp az imént beszélgettem Laxtonnal – folytatta Clarice. - Annyira boldog, úgy fel van dobva, és annyira... igen, annyira izgatott, amiért sikerült megvalósítania a szíve vágyát, és újjáépítenie a házat, ügy örül, mint valami gyerek. Az asszony pedig - nos, azt hiszem, ö még soha életében semmi rosszat nem tapasztalt. Mindig megvolt mindene. De hiszen láttad magad is, Freddie bácsi. Mi a véleményed róla? 
 	Az orvos késlekedett a válasszal. Mások szemében Louise Laxton irigylésre méltó lehet. A szerencse elkényeztetett gyermeke. De ı csak a hajdani slágerre emlékeztette: "Szegény kicsi gazdag lány..." 
 	Finom csontú, törékeny kis teremtés, lenszıe haja merev csigákban övezi arcát, óriási kék szeme sóvárogva néz a világba. 
 	Louise elbágyadt egy kicsit. A gratulációk áradata elfárasztotta. Azt remélte, hogy hamarosan hazamehetnek. Talán Harry is megelégelte a mulatságot. Férjére sandított. Olyan magas, olyan széles a válla, olyan nagy élvezetét leli ebben a szörnyő unalmas estélyben... 
 	"Szegény kicsi gazdag lány..." 
 	- Uhh! - Ez a megkönnyebbülés nagy sóhaja volt. 
 	Harry mosolyogva fordult feleségéhez. Autón hajtottak hazafelé. 
 	- Drágám, hogy milyen szörnyővolt ez az estély! - mondta Louise. 
 	- Igen, elég szörnyő - nevetett Harry. - Annyi baj legyen, édes. Muszáj volt végigcsinálni. Ezek a vén macskák mind ismertek engem kölyökkoromban. Rémes csalódás lett volna nekik, ha nem vehetnek téged alaposan szemügyre. Louise fintort vágott. 
 	- Gyakran együtt kell majd lennünk velük? 
 	- Á, dehogy. Majd mindenki levizitel nálunk, tepedig visszaadod a látogatást, és ezzel vége. 
 	Meghívhatod a barátnıdet, teheted, ami jólesik. 
 	Louise egy-két percnyi hallgatás után megkérdezte: 
 	- Lakik a környéken valaki, akivel kellemes együtt lenni? 
 	- Hogyne. A vidéki dzsentri társaság. Bár lehetséges, hogy egy kicsit ıet is unnád. Többnyire a kertjük érdekli ıet, meg a vadászkutyák, meg a lovak. Persze te is fogsz lovagolni. Azt majd nagyon élvezed, meglátod. Van odaát Elgintonban egy ló, szeretném, ha megnéznéd. 
 	Gyönyörőállat, tökéletesen idomított, semmi rosszindulat nincs benne, de csupa élet. 
 	A kocsi lassított, amikor bekanyarodtak a birtok kapuján. Harry eltekerte a kormányt, és káromkodott, mikor egy groteszk figura az út közepén felszökkent az autó elıt. Hajszál híja volt, hogy el nem gázolták. Az alak ott állt, az öklét rázta, és a távolodó autó után ordítozott. Louise megragadta férje karját. 
 	- Ki volt ez? Ki ez a szörnyőszipirtyó? Harry arca komor volt. - Az öreg Murgatroydné. 
 	- İmeg a férje amolyan házmesterfélék voltak a régi házban. Majdnem harminc évig ott laktak. 
 	- De miért rázta felénk az öklét? 
 	Harry elvörösödött. - Mert... mert nagyon rossz néven vette, hogy lebontattam a házat. Neki meg persze felmondtam. A férje két éve meghalt. Azt mondják, a halála után az asszony egy kicsit megzavarodott. 
 	- De... csak nem éhezik?... 
 	Louise-nak ködös és meglehetıen drámai elképzelései voltak. Aki nagyon gazdag, az elszakad az élet valóságától. 
 	- Úristen! - kiáltott felháborodottan Harry. -Louise, mit képzelsz te rólam? Tisztességes nyugdíjat adok neki természetesen! És egy saját kis házba költöztettem. 
 	- De hát akkor mi bántja? - kérdezte döbbenten Louise. 
 	- Honnan tudjam? - kérdezte még mindig komoran Harry. - Dilis az öreglány! Imádta azt a házat. 
 	- De hiszen már valósággal romba dıt! 
 	Hát persze. A fala kidıt-bedıt, a tetılyukas volt - nem is volt már biztonságos. De azért neki alighanem sokat jelentett. Nagyon sokáig élt ott. Nem is tudom... Valószínőeg becsavarodott a szerencsétlen. 
 	- És megátkozott minket - mondta kényelmetlenül Louise. - Jaj, Harry, bárcsak ne tette volna! 
 	Louise úgy érezte, új otthonát megfertıi, megmérgezi a bolond vénasszony rosszindulatú figurája. Ha autón ment el, ha kilovagolt, ha a kutyáit járatta, az a groteszk alak mindig ott leskelıött, összegörnyedve, vasszürke, kócos tincsein ócska kalappal, magában átkokat motyogva. 
 	Louise maga is arra a meggyııésre jutott, hogy az öregasszony megzavarodott. De ettı semmi sem lett könnyebb. Mrs. Murgatroyd sohasem lépett be a házba, nem is élt határozott fenyegetéssel, nem erızakoskodott. Gunnyasztó alakja mindig ott volt látható, a kapu elıt. 
 	Semmi értelme nem lett volna a rendıséghez fordulni, Harry Laxton ehhez amúgy sem szívesen folyamodott volna. Ez csak erıítené a vén szörnyeteg iránt a falu rokonszenvét, mondta. İsokkal könnyebben fogta fel az egészet, mint Louise. 
 	- Sose izgasd magad, drágám. Majd megunja ezt az ostoba átkozódást. Valószínőeg csak ki akarja próbálni, milyen hatást ér el vele. 
 	- Tévedsz, Harry. Valóban győöl bennünket. Érzem. A vesztünket kívánja. 
 	- De ısem boszorkány, drágám, még ha annak látszik is! Hagyj már fel ezzel a beteges képzelgéssel! 
 	Louise hallgatott. Most, hogy a költözködés elsıizgalma elült, furcsán magányosnak érezte magát, és tartalmatlannak az életét. Eddig Londonban élt, Párizsban vagy a Riviérán. Nem ismerte az angol vidéki életet, nem is volt hozzá érzéke. A kertészkedéshez nem értett, legfeljebb a virágokat tudta ízlésesen elrendezni. A kutyákat sem szerette igazán. A szomszédokat, akikkel megismerkedett, sávbı unta. Leginkább a lovaglást élvezte; olykor Harryval lovagolt ki, máskor, ha férjét elfoglalták a birtok ügyei, magában. Átvágott az erdı, az ösvényeken, élvezte, milyen egyenletesen vágtat Harry herceg, a gyönyörőló, amelyet a férjétı kapott. De még Harry herceg, az érzékeny pej is meghıölt, amikor úrnıével a hátán elügetett a rosszindulatú vénasszony kuporgó alakja mellett. 
 	Egy szép napon Louise összeszedte minden bátorságát. Ezúttal gyalogsétára indult. Elment Mrs. 
 	Murgatroyd mellett, mintha észre sem venné, ám hirtelen sarkon fordult, és egyenesen odament hozzá. Kissé remegett a hangja, amikor megkérdezte: 
 	- Mi a baj? Mit akar tıem? Mi a szándéka? Az öregasszony csak pislogott. Ravasz, sötét arca volt, vasszürke haja kusza csimbókokban csüngött, gyanakvó szeme csipás volt. Talán iszik, gondolta Louise. 
 	A vénség sipító, de mégis fenyegetıhangon szólalt meg: 
 	- Azt kérdi, mit akarok? Még hogy mit! Azt, amit elvettek tıem! Ki dobott ki a házamból? Majd negyven évig ott laktam, lánykorom óta! Gonoszság volt kidobni engem onnan, és gonosz sorsot hoz majd magára meg ıá! 
 	- De hiszen nagyon szép kis háza van - mondta Louise -, és... 
 	Torkán rekedt a szó. Az öregasszony égnek vetette két karját. 
 	- Mi hasznom belıe? - sikította. - Nekem a magam háza kell, a magam tőhelye, ahol évekig üldögéltem. Azt megmondom, hogy magának meg neki egyetlen boldog perce se lesz abban a csuda új házukban. Fekete bánat szálljon magukra! Gond és halál és az én átkom! Hogy rohadjon el, feketedjen meg az a szép arca! 
 	Louise sarkon fordult, és botladozva futásnak eredt. "El kell mennem innen!", gondolta. "El kell adnunk a házat! Azonnal mennünk kell!" 
 	E pillanatban igazán könnyőek látszott a megoldás. Hanem Harry érzéketlen magatartása megdöbbentette. 
 	- Hogy elmenjünk? - kiáltotta. - Hogy adjuk el a házat? Egy bolond vénasszony fenyegetıése miatt? Azt hiszem, te is megbolondultál! 
 	- Nem. Csak meg vagyok rémülve. Tudom, hogy valami nagy baj ér bennünket. 
 	Hagyd csak rám Mrs. Murgatroydot - mondta komoran Harry. - Majd én elintézem! 
 	Clarice Vane és az újdonsült Mrs. Laxton összebarátkozott. A két fiatal teremtés hasonló korú volt, bár alkatuk is, ízlésük is igen különbözı Clarice társasága megnyugtatólag hatott Louise-ra. 
 	Clarice olyan önálló, annyira magabiztos. Louise megemlítette Mrs. Murgatroyd dolgát, a fenyegetéseket, de Clarice inkább bosszantónak, mintsem ijesztıek találta az ügyet. 
 	- Szörnyen ostoba helyzet - mondta. - Igazán nagyon bosszanthat benneteket. 
 	- Tudod, Clarice, én... én néha rémesen félek. A szívem majd kiugrik a helyébı. 
 	Szamárság. Ne engedd, hogy egy ilyen ostobaság elkeserítsen. Az a nıhamarosan beleun a játékba. 
 	Louise hallgatott. 
 	- Mi baj? - kérdezte Clarice. 
 	Louise csak néhány pillanat elteltével válaszolt, de akkor csak úgy ömlött belıe a szó. 
 	- Győölöm ezt a helyet! utálok itt lenni! Az erdı ez a ház, éjszaka az a rémes csönd, és az a hátborzongató bagolyhuhogás! Meg az emberek meg minden... 
 	- Az emberek. Miféle emberek? 
 	- A falubeliek. Azok a szimatoló vén pletykafészkek. 
 	- Mit mondanak? - kérdezte éles hangon Clarice. 
 	- Nem tudom. Semmi különöset. De szörnyen rosszindulatúak. Ha az ember beszélget velük, az az érzése, hogy már nem bízhat senkiben - az égvilágon senkiben. 
 	- Ne törıj velük - mondta nyers hangon Clarice. - Nincs más dolguk, csak a pletyka. És annak a sok mocsoknak a nagy részét csak kitalálják. 
 	- Bárcsak soha ne jöttem volna ide – sóhajtott Louise. Aztán ellágyult a hangja. - De Harry annyi ra imádja Kingsdeant... 
 	"Te pedig Harryt imádod", gondolta Clarice. -Mennem kell - mondta hirtelen. 
 	- Majd a kocsi hazavisz. Gyere el minél hamarabb. 
 	Clarice bólintott. Louise-t valamelyest megvigasztalta új barátnıének látogatása. Harry örült, hogy jobb kedvében találja, és biztatta: hívja meg Qarice-t minél gyakrabban. 
 	Aztán egy szép napon így szólt: 
 	- Jó híreim vannak, drágám. 
 	- Igazán? Micsoda? 
 	- Elintéztem Murgatroydnét. Van egy fia Amerikában, tudod. Nos, rábeszéltem, hogy menjen ki hozzá. Fizetem az útiköltségét. 
 	- Ó, Harry, hiszen ez csodálatos! A végén még megszeretem Kingsdeant! 
 	
 	- Hogy megszereted? Hiszen ez a legcsodálatosabb hely a világon! 
 	Louise megborzongott. Nem tudott egy csapásra megszabadulni babonás félelmétı. 
 	Ha St. Mary Mead hölgyei azt az élvezetes reményt dédelgették, hogy a fiatalasszonynak tájékoztatással szolgálhatnak a férje múltjáról, ettı az örömtı maga Harry Laxton fosztotta meg ıet. 
 	Miss Harmon és Clarice Vane is bent volt Mr. Edge patikájában - az egyikük molyirtót vásárolt, a másik egy csomag bórsavat -, amikor belépett Harry Laxton és a felesége. 
 	Harry üdvözölte a hölgyeket, majd a pult felé fordult, és egy fogkefét kért, ám mondat közben elhallgatott, majd kedélyesen felkiáltott: 
 	- Nahát, kit látnak szemeim! Hiszen ez Bella saját személyében! 
 	Mrs. Edge, aki a hátsó helyiségbı sietett elı mert a patikában nagy volt a forgalom, vidáman Harryra mosolygott, nagy fehér fogai kivillantak. Valaha csinos, fekete lány volt, és még most is szemrevaló asszony, noha tekintélyes súlyt szedett magára; arcvonásai durvábbak lettek, de nagy barna szeme melegen sugárzott, amikor viszonozta az üdvözlést: 
 	- Bizony hogy Bella, és nagyon örül, hogy régi kedves ismerıt láthat viszont! 
 	Harry a feleségéhez fordult. 
 	- Bella hajdani szívszerelmem, Louise. İülten bele voltam habarodva - igaz, Bella? 
 	Ha maga mondja - vont vállat kacéran Mrs. Edge. 
 	Louise nevetett. - A férjem nagyon boldog, hogy viszontláthatja régi barátait - mondta. 
 	Ó, mi nem felejtettük el magát, Harry - kacagott Mrs. Edge. - Szinte olyan, mint a mesében, hogy megnıült, és új házat építtetett annak a romhalmaznak a helyébe! 
 	Remekül néz ki, Bella - mondta Harry. Mrs. Edge pedig kacagva közölte, hogy remekül is érzi magát, azután megkérdezte, milyen fogkefével szolgálhat. 
 	Clarice az elképedt Miss Harmon ábrázatát figyelte, és magában ujjongott: "Jól van, Harry! 
 	ügyesen csinálta!" 
 	Haydock doktor homlokát ráncolva fordult unokahúgához: 
 	- Mi ez az ostobaság az öreg Mrs. Murgatroyd-dal? Hogy Kingsdean körül ólálkodik, az öklét rázza, és átkozza az új lakókat? 
 	- Nem ostobaság. Pontosan így igaz. Louise eléggé kétségbe is van esve miatta. 
 	- Mondd meg neki, hogy ne aggódjon. Még amikor Murgatroydék házmesterkedtek, szüntelenül morogtak a ház miatt - csak azért maradtak ott, mert Murgatroyd ivott, és máshol nem kapott munkát. 
 	- Majd elmesélem Louise-nak - mondta kétkedıhangon Clarice. - De nem gondolnám, hogy el is hiszi. Az a vénasszony valósággal rikoltozik dühében. 
 	- Annak idején nagyon szerette Harryt. Nem értem az egészet. 
 	- No mindegy - mondta Clarice. - Nemsokára megszabadulnak tıe. Harry fizeti az útiköltségét Amerikába. 
 	Három nap múlva a ló levetette Louise-t, és a fiatalasszony szörnyethalt. 
 	A pék teherautójának sofıje és kihordója szemtanúja volt a balesetnek. Látták, amint Louise kilovagol a kapun, látták, amint az öregasszony felugrik, és az út közepén hadonászik, látták, hogy a ló meghıöl, felágaskodik, majd vadul végigszáguld az úton, és a fején át leveti magáról Louise Laxtont. 
 	Az egyik ember ott állt az eszméletlen alak fölött, nem tudta, mit tegyen, a másik a házba rohant segítségért. 
 	Harry Laxton futva közeledett, az arckifejezése szinte kísérteties volt. A férfiak levették a teherautó ajtaját, arra fektették az asszonyt, és bevitték a házba. Louise nem nyerte vissza az eszméletét, és meghalt, mire az orvos megérkezett. 

 	(Itt végzıik Haydock doktor kézirata.) 
 	
 	Amikor az orvos másnap beállított, örömmel konstatálta, hogy Miss Marple orcája rózsásra pirult, és sokkal élénkebb az egész hangulata. 
 	- Nos - szólt a doktor -, hogy hangzik a verdikt? 
 	- Mi a probléma, Haydock doktor? - kérdezett vissza Miss Marple. 
 	- Ejnye, drága hölgyem, hát tıem várja a választ? 
 	- Úgy gondolom - mondta Miss Marple -, hogy a házmesterné különös magatartása. Miért viselkedett ennyire furcsán? Az emberek általában rosszul viselik, ha kiteszik ıet a régi otthonukból. Csakhogy ez nem volt az otthona. Sı amíg ott lakott, mást se tett, mint zsörtölıött, panaszkodott. Igen, ez valóban gyanús. Egyébként mi lett az öregasszonnyal? 
 	- Meglépett Liverpoolba. A baleset megijesztette, ügy gondolta, majd ott várja ki, amíg a hajója indul. 
 	- Mindez roppant kézenfekvılehetett valakinek -vélte Miss Marple. - Igen, azt hiszem, "A házmesterné viselkedésének problémája" igen könnyen megoldható. Megvesztegették, igaz? 
 	- Tehát ez a kegyed megoldása? 
 	- Nos, ha nem volt természetes, hogy így viselkedik, akkor alighanem "megjátszotta magát", ahogy manapság mondják, és ez azt jelenti, hogy valaki megfizette érte. 
 	- Talán azt is tudja, ki volt az a valaki? 
 	- Ó, igen, azt hiszem. Megint csak a pénz, sajnos ... És régen észrevettem, hogy az urak általában mindig egyugyanazon típusú nıöz vonzódnak. 
 	- No, ezt már nem tudom követni. 
 	- Pedig roppant logikus az egész. Harry Laxton bolondult Bella Edge-ért, aki fekete hajú, élénk teremtés. A maga Clarice húga ugyanaz a típus. De a szegény kis feleség már egészen másfajta volt - szıe, szelíd, ragaszkodó -, egyáltalán nem Harry Laxton zsánere. Tehát nyilván a pénzéért vette el. És a pénzéért gyilkolta is meg! 
 	- Kegyed tehát a "gyilkosság" szót használ-ja?... 
 	- Nos, Harry mindenesetre a megfelelıtípus. Nısábász és tökéletesen gátlástalan. Gondolom, meg akarta szerezni a felesége pénzét, aztán elvenni a maga unokahúgát. Néhányan láthatták, amint Mrs. Edgedzsel beszél. De nem hiszem, hogy az asszony még érdekelte volna. Bár merem állítani, hogy szegény teremtéssel elhitette, csak azért, hogy ezzel is a maga céljait szolgálja. Az ujja köré csavarta szegényt. 
 	- És mégis mit gondol, hogyan gyilkolta meg a feleségét? 
 	Miss Marple néhány percig szótlanul meredt maga elé, álmatag kék szemével. 
 	- Nagyszerővolt az idıítés - a pék embereivel mint szemtanúkkal. Látták az öregasszonyt, és a ló riadalmát persze ennek tulajdonították. De én magam azt gondolom, hogy légpuska riaszthatta meg, vagy talán parittya. Igen, épp amikor a ló kiügetett a kapun. A ló természetesen meghıölt, és levetette Mrs. Laxtont. 
 	Miss Marple elhallgatott, összevonta szemöldökét. 
 	- A zuhanásba is belehalhatott. De ez nem volt biztos. Márpedig Laxton az a fajta ember, aki gondosan elkészíti terveit, és semmit sem bíz a véletlenre. Végtére Mrs. Edge is adhatott neki valami megfelelıszert a férje tudta nélkül. Máskülönben Harry miért fecsérelte volna rá az idejét? 
 	- Igen, alighanem lehetett a keze ügyében valami gyorsan ölıméreg, amit beadhatott még a maga megérkezése elıt. Végtére ha egy asszonyt levet a ló, súlyosan megsérül, és úgy hal meg, hogy vissza sem nyeri az eszméletét; nos - egy orvos rendes körülmények között nem gyanakodna, igaz? A sokk számlájára írná, vagy ilyesmi. Haydock doktor bólintott. 
 	
 	- Mi keltette fel a gyanúját? - kérdezte Miss Marple. 
 	- Nem kellett hozzá nagy okosság - mondta Haydock doktor. - Csupán az a jól ismert és elcsépelt tény, hogy a gyilkos annyira el van ragadtatva a tulajdon zsenialitásától, hogy megfeledkezik a kellıóvatosságról. Épp néhány vigasztaló szót szóltam a kétségbeesett férjhez - és szívbı szántam szegény embert -, amikor levetette magát a heverıe egy kis színjátszás céljából, és a zsebébı kiesett egy injekciós fecskendı 
 	- Olyan rémülten kapta fel, hogy ez szeget ütött a fejembe. Harry Laxton nem kábítószeres; az egészségi állapota kitőı; mit csinál egy injekciós fecskendıel? Boncolás közben szem elıt tartottam bizonyos lehetıégeket. És strophantint találtam. A többi már nem volt nehéz. 
 	Laxtonnak volt a birtokában strophantin, és amikor Bella Edge-et kikérdezték a rendıök, megtört, és bevallotta, hogy ıadta a szert Laxtonnak. És végül az öreg Mrs. Murgatroyd bevallotta, hogy Harry Laxton bérelte fel az átkozódós színjátékra. 
 	- És az unokahúga túltette magát a dolgon? 
 	- Igen. Tetszett neki is a fickó, de nem volt köztük semmi. 
 	Az orvos felemelte kéziratát. 
 	- Kitőı érdemel, Miss Marple - de kitőıjár nekem is, a receptemért. Kegyed alósággal visszafiatalodott! 
 	
 	A tökéletes szobalány 
 	 
 	- Nagysága, kérem, beszélhetnék a nagyságával egy pillanatra? 
 	Bárki úgy vélhetné, ez a kérdés képtelenség, hiszen Edna, Miss Marple kis szolgálója valójában épp beszélt úrnıével. Miss Marple azonban, jól ismervén ezt a nyelvet, nyomban válaszolt: 
 	- Természetesen, Edna. Jöjjön be, és csukja be az ajtót. Mi a baj? 
 	Edna engedelmesen becsukta az ajtót, beljebb lépett a szobába, aztán köténye sarkát győögetve megállt, és nagyokat nyelt. 
 	- Nos, Edna? - biztatta Miss Marple. 
 	- Jaj, nagysága, kérem, az unokanıéremrı van szó, Gladysrı... Felmondtak neki! 
 	- Ejnye, igazán sajnálom. Az udvarházban volt alkalmazásban, ugye, a... hogy is hívják ıet?... a Skinner kisasszonyoknál? 
 	- Igen, nagysága, kérem. És Gladdie nagyon odavan... borzasztóan odavan.- 
 	- De igen, nagysága, kérem. Gladdie szereti a változatosságot. Nem szívesen marad sokáig egy helyben, ha tetszik érteni, hogy gondolom. De mindig ıszokott felmondani! 
 	- Gladys eddig is eléggé gyakran változtatta a helyét, nem? 
 	- És most fordítva történt? - kérdezte szárazon Miss Marple. 
 	- Igen, nagysága, kérem, és szegény Gladys szörnyen ki van borulva. 
 	Miss Marple kissé meglepıött. Emlékezete szerint Gladys, aki néha az ıkonyhájában uzsonnázott, amikor kimenıe volt, jól megtermett, vihogó leány, és semmi sem hozza ki a sodrából. 
 	- Mert ugyanis... - folytatta Edna - mert ugyanis Skinner kisasszony úgy nézett rá... 
 	- Hogyan nézett rá Skinner kisasszony? - firtatta türelmesen Miss Marple. 
 	Ezúttal Edna folyamatosan adta elıa híranyagot. 
 	- Jaj, nagysága, kérem, hát az valami iszonyú, hogy szegény Gladysnek miben volt része. Tetszik tudni, Emily kisasszonynak eltőt egy brosstőe. Hát olyan felfordulást még nem látott a világ, és persze senki se szereti, ha ilyesmi történik; tisztára kiborítja az embert, ha tetszik érteni, hogy gondolom. Persze Gladys is kereste mindenhol, és a végén Lavinia kisasszony azt mondta, elmegy a rendıségre, és akkor egyszer csak elıerült a brosstő! Az öltözködısztal fiókjában volt, egész mélyen beszorulva, és Gladys nagyon boldog volt. 
 	- Másnap aztán véletlenül kicsúszott a kezébı egy tányér, és Lavinia kisasszony egyszer csak rátámadt Gladdie-re, hogy elsején távozhat! És Gladdie szentül hiszi, hogy annak a tányérnak semmi köze nem volt az egészhez, és hogy Lavinia kisasszony csak kifogást keresett, mert biztosan a brosstőmiatt volt az egész, mert azt gondolják, ıvette el, aztán megijedt, hogy elmennek a rendıségre, és gyorsan visszatette, pedig Gladdie sose csinálna ilyet, igazán nem, és most azt gondolja, híre terjed az esetnek, és ellene szól majd, márpedig az ilyesmi igen komoly dolog egy lányra nézve, hiszen tetszik tudni, nagysága, kérem. 
 	Miss Marple bólogatott. Nem kedvelte ugyan az öntelt, hetyke Gladyst, de tudta, hogy ízig-vérig becsületes teremtés, és sejtette, milyen keserves lehet a számára ez a megpróbáltatás. 
 	- Nem tudna a nagysága valahogyan segíteni a nénémen? - kérdezte esengve Edna. 
 	- Mondja meg neki, hogy ne legyen csacsi -szólt élesen Miss Marple. - Ha nem ıvette el azt a brosstő - és én meg vagyok gyııve, hogy nem ıvolt -, akkor semmi oka a kétségbeesésre. 
 	- De mit mondanak majd az emberek... -sóhajtott Edna. 
 	- Ma délután... khm... úgyis arra járok -mondta Miss Marple. - Majd elbeszélgetek a Skinner kisasszonyokkal. 
 	- Jaj, köszönöm, nagysága! - hálálkodott Edna. 
 	
 	Az udvarház hatalmas erdıés park közepén álló, múlt századbeli nagy épület volt. Mivel sem kibérelni, sem megvenni nem volt hajlandó senki, egy vállalkozó négy lakásra osztotta, bevezette a központi főést, a "területet" pedig a négy lakó közösen használhatta. A kísérlet sikeresnek bizonyult. Az egyik lakásban egy különc természető gazdag öreg hölgy lakott a szolgálójával. A hölgy szenvedélyes madárbolond volt, naponta százával keresték fel az éhes madarak. A második lakást egy Indiából hazatért nyugalmazott bíró meg a felesége bérelte. A harmadik lakásba egy nagyon ifjú házaspár költözött, a negyedikbe - alig két hónappal történetünk kezdete elıt - két öregkisasszony: a Skinner hölgyek. Az udvarház lakói nemigen érintkeztek: nem volt közös érdeklıési területük. A háziúr ennek állítólag nagyon örült. Rettegett a lakók barátkozásától, amelyet rendszerint elhidegülés követ, s akkor aztán hozzá járkálnak panaszkodni. 
 	Miss Marple ismerte valamennyi lakót, de mindet csak futólag. Az idıebbik Skinner kisasszony, Miss Lavinia volt, mondhatni, a cég aktív tagja. A fiatalabbik, Miss Emily szinte mindig ágyban feküdt; különféle bántalmakban szenvedett, amelyeknek, St. Mary Mead közvéleménye szerint, nagy része képzelt betegség volt. Csak Lavinia kisasszony hitt szentül húga türelmes mártíromságában, szívesen járt-kelt a faluban, hogy beszerezze mindazt, amihez "a húgomnak éppen kedve támadt". 
 	St. Mary Mead falu abban is egyetértett, hogy ha Emily kisasszony csak feleolyan súlyos beteg volna, mint amilyennek mondja magát, bizonyára rég igénybe vette volna Haydock doktor szolgálatait. Amikor azonban valaki ilyesféle célzást ejtett el Emily kisasszony füle hallatára, a hölgy fensıbségesen lehunyta szemét, és olyasmit mormogott, hogy az ıesete sajnos egyáltalán nem egyszerő.. London legnevesebb specialistái is értetlenül állnak elıte... és hogy egy fantasztikus új orvos forradalmi gyógymódot ajánlott, amely remélhetıeg helyreállítja majd egészségét. Holmi csip-csup kis körorvos nem is értheti az ıbaját. 
 	- Szerintem nagyon jól teszi, hogy nem hívatja magához Haydockot -jelentette ki határozottan a szókimondó Miss Hartnell. - Mert a doki az ıkedélyes modorában nyomban közölné, hogy Emily kisasszonynak kutya baja; keljen csak fel, és ne foglalkozzék annyit magával! Nem is ártana neki! 
 	Emily kisasszony azonban az efféle kurta-furcsa gyógymód híján továbbra is naphosszat hevert a szófán, töméntelen fura kis gyógyszeres doboz közepette; jóformán minden ételt visszautasított, akármit fıtek neki, és mindig valami mást kért -amit rendszerint csak nehezen és körülményesen lehetett elıeremteni. 
 	Miss Marple csöngetésére "Gladdie" nyitott ajtót. Miss Marple sosem hitte volna, hogy ennyire lehangoltnak láthatja. A nappaliban - a hajdani szalon egynegyedében, abból ugyanis ebédlı, nappalit, fürdızobát és kamrát alakítottak - Lavinia kisasszony fogadta Miss Marple-t. 
 	Lavinia Skinner magas, szikár, ötvenévesforma nıvolt, a hangja nyers, modora katonás. 
 	- Rendes, hogy eljött. Emily fekszik - nem érzi jól magát ma, szegényke. Azért remélhetıeg fogadja majd - talán kegyed még fel is vidítja -, de többnyire olyan gyenge, hogy mindenki a terhére van. Szegénykém, csodálatosan türelmes! 
 	Miss Marple udvariasan válaszolt. Mivel St. Mary Meadben a cselédekrı folyik javarészt a beszélgetés, nem volt nehéz a szót erre a témára terelni. Hallja, mondta Miss Marple, hogy az a derék Gla-dys Holmes felmondásban van. 
 	Lavinia kisasszony bólintott. 
 	- Jövıszerdán megy. Töri az edényt. Nem engedhetjük meg magunknak. 
 	Miss Marple sóhajtott, és olyasmit rebegett, hogy manapság mindannyiunknak el kell viselnünk egyet-mást. Ide, falura nehéz cselédet kapni. Gondolja Miss Skinner, hogy okos dolog megválni Gladystı? 
 	- Tudom, nem könnyőszemélyzetet szerezni - ismerte be Lavinia kisasszony. - A Devereux házaspárnál sincs senki. Nem is csoda: folyton megy a veszekedés, egész este bıetik a dzsesszt, akkor esznek, amikor eszükbe jut - a fiatalasszonynak fogalma sincs a háztartásról. Én csak a férjét sajnálom! Larkinséktól épp most ment el a lány. Persze a bíró roppant hirtelen haragú ember, reggel hatra kell neki a reggeli, és a felesége szörnyen szekánt. Hát nem csoda. Az öreg Mrs. Carmichael Janetje hőéges vén bútor, de ott meg ıaz úr a házban, ıdiktál az asszonyának. 
 	- Nem kellene talán mégis meggondolnia magát Gladysszel kapcsolatban? Igazán rendes teremtés, ismerem a családját. Végtelenül becsületes, derék emberek. 
 	Lavinia kisasszony a fejét rázta. 
 	- Megvan az okom! - jelentette ki ellentmondást nem tőıhangon. 
 	- Azt hallom, nem találtak egy brosstő... -mormolta Miss Marple. 
 	- Ezt vajon kitı hallotta? Bizonyára a lány terjeszti. İzintén szólva, esküdni mernék rá, hogy ıemelte el. Aztán megijedt, és visszatette - de persze az ember nem akar vádaskodni. - Lavinia kisasszony másra terelte a szót. - Jöjjön, Miss Marple, nézzen be Emilyhez. Bizonyára felderítené. 
 	Miss Marple jámborul követte Lavinia kisasszonyt; az bekopogott egy ajtón; amikor bentrı kiszóltak, hogy szabad, betessékelte látogatóját a lakás legszebb szobájába, melyet azonban gondosan elfüggönyöztek, és jóformán nem hatolt be semmi fény. Emily kisasszony ágyban feküdt; nyilvánvalóan élvezte a félhomályt és a végtelen szenvedést. 
 	A homályos szobában is látszott, hogy igen vékony, fakó teremtés; ızülıszıe haját rendetlen fonatban a feje köré tekerte, imitt-amott azonban kócos tincsek szabadultak el. Az egész frizura felettébb rendetlen madárfészekre emlékeztetett. A szobában kölnivíz, áporodott keksz és kámfor-cseppek szaga érzett. 
 	Emily Skinner félig lehunyt szemmel, halk, gyenge hangon elmagyarázta, hogy "rossz napja van". 
 	- Az a legkeservesebb a betegségben - suttogta elhalóan -, hogy az ember mindenkinek terhére van... Lavinia olyan jó hozzám! Lawie, drágám, a világért sem akarnálak fárasztani, de ha újratöltenéd a melegítıgumipalackot, úgy, ahogy szeretem... tudod, ne legyen egészen tele, mert akkor nagyon súlyos; de persze ha kevés benne a víz, akkor meg rögtön kihő! 
 	- Ne haragudj, drágám. Add csak ide. Kiontok belıe egy keveset. 
 	- Akkor talán már tölts bele friss vizet, ügye, nincs itthon hársfatea? Nem számít, igazán megvagyok anélkül is. Jó lesz egy kis gyenge zöld tea egy szelet citrommal... Nincs citrom? 
 	Nem, hát citrom nélkül igazán nem tudom meginni a teát. A tej mintha savanyú lett volna reggel. 
 	Gondolni sem tudok rá, hogy tejjel igyam a teámat. De nem számít. Megleszek tea nélkül. Csak ne volnék any-nyira gyenge! Ha ehetnék egy kis osztrigát... az állítólag igen tápláló... No de ilyenkor már aligha kapni. Holnapig igazán kibírom étlen-szomjan... 
 	Lavinia magában motyogott valamit, hogy lebiciklizik a faluba, és távozott. 
 	Emily kisasszony fáradt mosolyt vetett látogatójukra, és megjegyezte, hogy ıigazán igyekszik, hogy senkinek se okozzon kényelmetlenséget. 
 	Miss Marple este elmondta Ednának, hogy küldetése sajnos nem járt sikerrel. 
 	Nagy szomorúságára Gladys botlásáról már elterjedt a szóbeszéd a faluban. 
 	- Drága Jane - szólította meg Miss Marple-t a postahivatalban Miss Wetherby. - Képzeld csak el, a bizonyítványában, amit a Skinner kisasszonyok adtak, az áll, hogy készséges, tiszta és igyekvı de egyetlen szóval sem említik, hogy becsületes! Ez nem lehet véletlen! Hallom, probléma volt egy brosstőkörül... alighanem lehet a dologban valami, mert manapság igazán csak az küldi el a cselédjét, akinek komoly oka van rá. Igen nehezen fognak másikat találni. A lányok nem hajlandók elszegıni az udvarházba. Félnek este hazamenni, a kimenıük után. Hidd el, Skinnerék sem fognak senkit se találni. Akkor aztán az a szörnyőhipochonder teremtés is kénytelen lesz lábra állni! 
 	Nagy volt aztán a falu bosszúsága, amikor kiderült, hogy a Skinner kiasszonyok egy állásközvetítıügynökség útján új szobalányt szerzıtettek, aki a hírek szerint valóságos kincs! 
 	- Hároméves bizonyítványa van, pompás ajánlólevelei, szívesebben szegıik el vidékre, és kevesebbet kér, mint Gladys! Igazán szerencsések vagyunk - mondta Lavinia kisasszony, amikor a halkereskedıél találkozott Miss Marple-lal. 
 	- Valóban! - bólintott Miss Marple. - Szinte olyan szép, hogy nem is lehet igaz! 
 	St. Mary Mead közvéleménye egyöntetőn arra tippelt, hogy a kincs az utolsó percben lemond. A jóslat azonban nem teljesült, és a kincs, név szerint Mary Higgins, az egész falu szeme láttára hajtott végig az állomásról a falu taxiján az udvarházig. Meg kell hagyni: igen megnyugtató külsejő tisztes, takarosan öltözött nıvolt. 
 	Amikor Miss Marple legközelebb ellátogatott az udvarházba, Mary Higgins nyitott ajtót. 
 	Látszott, hogy ad magára. Negyvenéves lehetett, fekete haja takarosan hátrasimítva, arca pirospozsgás, telt alakján illedelmes fekete ruha, fehér kötény, a fején fityula. 
 	- Hamisítatlan, régimódi szobalány -mesélte késıb Miss Marple. Még a hangja is: halk, személytelen, tiszteletteljes - egészen más, mint Gladys hangos, orrhangú beszéde. 
 	Lavinia kisasszony sokkal kevésbé volt őött, mint máskor; Miss Marple meg is jegyezte, hogy milyen remek színben van. 
 	- Mindezt Marynek köszönhetem. Igazán annyira örülök, hogy elhatároztam magam, hogy elküldöm azt a lányt. Mary valóságos kincs! Remekül fı, kifogástalanul tálal, patyolattisztán tartja a mi kis lakásunkat - a matracokat naponta megforgatja. És Emilyvel egyenesen csodálatos! 
 	Miss Marple sietıen érdeklıött Emily hogyléte felı. 
 	- Ó, szegénykém nagyon megérzi ezt a sok idıáltozást. Persze nem tehet róla, de néha bizony nagyon nehéz... Ezt enne, azt enne, aztán amikor elkészül az étel, már nincs is étvágya, de fél óra múlva megint megéhezik, addigra persze elpang az étel, lehet frisset fıni... Természetesen sok munkával jár, de szerencsére Mary nem panaszkodik. Hozzászokott a betegekhez, azt mondja, tud velük bánni. Olyan nagy segítség!... 
 	- Igazán nagy szerencse - bólogatott Miss Marple. 
 	- Valóban. Kívánni sem tudtam volna különbet! 
 	- Néha már-már úgy érzem - mondta Miss Marple -, ez olyan szép, hogy nem is lehet igaz. Én a kegyed helyében... nos, kicsit óvatosabb lennék. 
 	Lavinia Skinner nem értette a célzást. 
 	- Ó, igazán igyekszem, hogy Mary semmiben se lásson hiányt. Nem is tudom, mit csinálnék, ha itt hagyna minket. 
 	- Márpedig minden csoda három napig tart -jelentette ki Miss Marple, és jelentıégteljes pillantást vetett Lavinia kisasszonyra. 
 	- Olyan nagy könnyebbség, ha az embernek nincsenek háztartási gondjai! Hogy fejlıik a kegyed kis Ednája? 
 	- Egész szépen. Persze a nyomába sem ér a kegyedék Maryjének. No de Ednáról mindent tudok, hisz idevaló lány. 
 	Amikor Miss Marple kifelé tartott, meghallotta a beteg nyőös hangját: 
 	- Ez a borogatás már egészen száraz... Allerton doktor úr szigorúan meghagyta, hogy a priznic nedvességtartalma mindig egyenletes legyen! Nem baj, nem baj, hagyja csak. 
 	- Hozzon egy csésze teát meg egy lágy tojást - három és fél perces lágy tojást, el ne felejtse! -, és küldje be Lavinia kisasszonyt. 
 	Az utolérhetetlen Mary kilépett a betegszobából, és Lavinia kisasszonyhoz fordult: - Miss Emily kéreti a kisasszonyt -, majd indult, hogy ajtót nyisson Miss Marple-nak, felsegítette a kabátját, és kifogástalan udvariassággal nyújtotta az esernyıét. Miss Marple elvette az ernyı, elejtette, megpróbálta felemelni, és eközben lepottyantotta a retiküljét, aminek a tartalma százfelé gurult. 
 	Mary udvariasan felszedegette a holmit - zsebkendı, noteszt, a régimódi pénztárcát, két elgurult egy-shillingest, három egypennyst meg egy darab árpacukrot. 
 	Miss Marple kissé zavartan vette át az utóbbi tárgyat. 
 	- Ejnye, ejnye, ez alighanem Mrs. Clement fiacskájának a mőe... Ezt szopogatta, emlék szem, aztán elkezdett turkálni a táskámban. Biztosan ıdugta bele. Szörnyen ragad, ugye? 
 	-Dobjam ki, kisasszony? 
 	- Ó, igen, legyen szíves! Nagyon köszönöm. Mary lehajolt, és felvette az utolsó darabot: egy kis zsebtükröt, amelynek láttán Miss Marple felsikoltott: 
 	- Micsoda szerencse, hogy nem tört el! 
 	Ezek után távozott, Mary pedig udvariasan állt az ajtóban, kezében a félig elszopogatott ragadós árpacukorral - és tökéletesen mozdulatlan arccal. 
 	St Mary Mead még tíz napig volt kénytelen tőni Skinnerék kincsének dicsıtését. 
 	A tizenegyedik napon pedig látott a falu nagy csodát! 
 	Mary, a kincs, nyomtalanul eltőt! Ágya érintetlen volt, a bejárati ajtó tárva-nyitva. Mary az éj leple alatt csendesen meglépett. 
 	De nemcsak Marynek üthették bottal a nyomát! Vele együtt eltőt Lavinia kisasszony két brosstőe és öt győőe, valamint Emily kisasszony három győőe, medalionja, karkötıe és négy melltőe! 
 	De ez még csak a kezdete volt a katasztrófák sorozatának. 
 	A fiatal Mrs. Devereux-nek egy záratlan fiókból eltőtek a gyémántjai meg a nászajándékba kapott értékes szımegarnitúra. A bíró és felesége is szegényebb lett néhány ékszerrel meg egy jó csomó pénzzel. A legnagyobb veszteség azonban az idı Mrs. Carmichaelt érte. Nemcsak értékes ékszereit tartotta a lakásban, hanem temérdek készpénzt is - és most mindnek nyoma veszett. 
 	Janet aznap volt kimenı, és úrnıe, mint rendesen, alkonyatkor körbejárta a kertet, madárkáit hívogatta, és morzsát szórt nekik. Nem fér hozzá kétség: Marynek, a tökéletes szobalánynak kulcsa volt valamennyi lakáshoz! 
 	Mi tagadás, St. Mary Meadben támadt egy kis káröröm. Lavinia kisasszony annyit dicsekedett a csudálatos Maryjével... 
 	- Képzeld csak, drágám, kö-zön-sé-ges tolvaj! 
 	Érdekes dolog derült ki. Mary olyannyira nyomtalanul tőt el, hogy az ügynökség, amely a Skinner kisasszonyokhoz közvetítette és szavatolt a megbízhatóságáért, megtudta (önnön legnagyobb megdöbbenésére), hogy az a Mary Higgins, aki állásért fordult hozzájuk, és akinek az ajánlóleveleit elfogadták - a jelek szerint sosem létezett! Egy esperes nıérének volt ugyan egy Mary Higgins nevőszolgálója, de az illetıbékésen éldegélt Cornwall egy távoli csücskében. 
 	- Ügyes dolog - volt kénytelen elismerni Slackfelügyelı - Akármi legyek, ha ez a nınem egy banda tagja. Tavaly nagyon hasonló dolog történt Northumberlandben. Az ellopott holminak sosem jutottak nyomára, és a tettest sem sikerült kézre keríteni. No de mi itt Much Benhamben majd megmutatjuk nekik! 
 	Slack felügyelıek igen fejlett volt az önbizalma. 
 	Teltek-múltak azonban a hetek, és Mary Higginsnek nem akadt nyomára a rendıség. 
 	Lavinia kisasszony könnyezett. Emily kisasszony annyira kétségbeesett, és annyira aggasztotta tulajdon állapota, hogy mégiscsak elhívatta Haydock doktort. 
 	Az egész falu kíváncsian leste, hogyan vélekedik a doktor Emily kisasszony állítólagos betegségérı, de természetesen senki sem kérdezte meg egyenesen. Mr. Meek, a patikussegéd nyugtatta meg a kíváncsi közvéleményt, szívszerelmének, Clarának közvetítésével, aki Mrs. 
 	Price-Ridley szobalánya volt. Ilyen úton-módon tudódott ki, hogy Haydock doktor ördöggyökér-kivonatot rendelt valeriáncseppekkel vegyítve, mely keverékkel, Mr. Meek véleménye szerint, a katonaságnál kezelik a szimulánsokat! 
 	Hamarosan kiderült, hogy Emily kisasszony nincs megelégedve a gyógymóddal, és kijelentette: egészségi állapotára való tekintettel nem engedheti meg magának, hogy távol legyen a londoni specialistától, aki egyedüli ismerıe az ıbetegségének. Lavinia számára is ez lesz megnyugtató, mondta Emily kisasszony. 
 	És a lakásra kitették a "Kiadó" táblát. 
 	Néhány nappal ezután Miss Marple zavartan, kipirultán beállított a Much Benham-i rendıısre, és Slack felügyelı kereste. 
 	A felügyelınem rajongott Miss Marple-ért. Tudta azonban, hogy Melchett ezredes, a megyei rendıfıök nem osztozik a véleményében. Ezért aztán kénytelen-kelletlen fogadta a hölgyet. 
 	- Jó napot kívánok, Miss Marple. Miben lehetek szolgálatára? 
 	- Jaj istenkém - rebegte Miss Marple -, látóm, rosszkor jöttem, rengeteg a dolga! 
 	- Nem mondom, van épp elég - bólintott Slack felügyelı -, de néhány percet tudok szakítani az ön számára. 
 	- Jaj istenkém, remélem, el tudom valahogy mondani, amit szeretnék. Néha igazán nehéz megmagyarázni, mit gondol az ember, nem? Bár magának, felügyelıúr, bizonyára nincsenek ilyenfajta problémái - maga már modern neveltetésben részesült, de hát ugye az én idıben, pláne egy leányka, mit tanult a nevelııétı? Hogy mikor uralkodtak a királyok, meg általános ismereteket, meg hogy hogyan készítik a tőet, meg ilyesmiket. Csupa tanulságos dolog, de azt nem tanították meg, hogyan kell a tárgynál maradni. Pedig nekem éppen ez a szándékom. 
 	Tudniillik Miss Skinner szobalányáról, Gladysrı van szó. 
 	- Mármint Mary Higginsrı - helyesbített Slack felügyelı 
 	- Igen, igen, az a következıszobalány volt. De én Gladys Holmesról beszélek - meglehetıen orcátlan teremtés, és nagyon is magabiztos, de talpig becsületes, és annyira, de annyira fontos volna, hogy ezt mindenki tudomásul is vegye! 
 	- Tudtommal nem áll fenn ellene vád - jelentette ki a felügyelı 
 	- Nem, nem, tudom, vád nincs... de így csak még rosszabb. Mert ugyebár az emberek mindenfélét gondolnak. Jaj istenkém... tudtam, hogy nem fogom jól elmagyarázni! Igazából természetesen az lenne a legfontosabb, hogy megtaláljuk Mary Higginset! 
 	Természetesen - bólintott a felügyelı - Van valami elgondolása a tárgyban? 
 	Nos, ami azt illeti, éppenséggel van -jelentette ki Miss Marple. - Kérdezhetnék valamit? 
 	ujjlenyomatokat használhatna, felügyelıúr? 
 	Igen, igen, csakhogy ebben túljárt az eszünkön az a nı Többnyire gumikesztyően dolgozott, házimunkához való kesztyően. És nagyon óvatos volt: a szobájában meg a konyhában mindent letörölgetett. Az egész házban egyetlen ujjlenyomatát sem találtuk meg! 
 	- És ha találtak volna, az segítene? 
 	- Talán. Lehetséges, hogy a Scotland Yardon ismerik az ujjlenyomatát. Fogadni mernék, hogy ez nem az elsımunkája! 
 	Miss Marple szaporán bólogatott. Kinyitotta táskáját, és hosszas kotorászás után kihalászott egy kis kartondobozt. Vattába ágyazva egy kis zsebtükör volt benne. 
 	- A kézitáskámba való - magyarázta Miss Marple. - Rajta van a szobalány ujjlenyomata. Azt hiszem, használható ujjlenyomat... elııeg ugyanis egy felettébb ragadós tárgy volt a kezében. 
 	Slack felügyelıek meglepetésében tátva maradt a szája. 
 	- Miss Marple, szándékosan szerezte meg a nıujjlenyomatát? 
 	- Természetesen. 
 	- Hát gyanakodott rá? 
 	
 	- Nos, ugyebár egy kissé túlságosan is tökéletes volt... Mondtam is Miss Skinnernek, hogy ez az egész olyan szép, hogy nem is lehet igaz. De ıegyszerőn elengedte a füle mellett a célzást! Tudja, felügyelıúr, én sajnos nem hiszek a tökéletes lényekben. Mindannyiunknak van hibája - és a háztartási munkában ez nagyon hamar kiderül! 
 	Hát... - hümmögött Slack felügyelı aki némiképp visszanyerte lelki egyensúlyát -, igazán nagyon köszönöm. Ezt felküldjük a Scotland Yardra, és majd meglátjuk, mit szólnak hozzá. 
 	Elhallgatott. Miss Marple félrebillentette fejét, és jelentıégteljes pillantást vetett a felügyelıe. 
 	- Nem kellene egy kicsikét közelebb is körül nézni, felügyelıúr? 
 	- Ezt hogy tetszik érteni? 
 	- Jaj istenkém, olyan nagyon nehéz ezt elmagyarázni... de tudja, ha az ember valami furcsasággal találkozik, azt észreveszi. Még ha az a furcsaság egészen jelentéktelen dolog is. Énnekem egész idıalatt olyan különös érzésem volt, már mint Gladysszel meg a brosstőel kapcsolatban. Gladys becsületes lány; ınem vette el azt a tő. Akkor pedig miért gondolta Miss Skinner, hogy Gladys tette? Miss Skinner egyáltalán nem ostoba! Miért akart mindenáron szabadulni attól a lánytól, aki pedig rendes, tisztességes teremtés? Amikor ráadásul olyan nehéz rendes cselédlányt találni? Ez bizony nagyon különös volt. És én csak törtem a fejemet, törtem a fejemet, és aztán észrevettem még valami különöset! Emily kisasszony nagybetegnek képzeli magát, s mégsem hívatott azonnal orvost. Márpedig a képzelt betegek imádják az orvosokat! 
 	- Mire céloz, Miss Marple? 
 	- Nos, arra, hogy a Skinner kisasszonyok különös teremtések. Emily az ideje java részét elsötétített szobában tölti, és ha a haja nem paróka, hát... hát én megeszem a kalapomat! 
 	Véleményem szerint egy sovány, sápadt, ızülı siránkozó hangú nıigen könnyen lehet azonos egy fekete hajú, pirospozsgás, tenyeres-talpas nıel! És soha senki nem látta egyidejőeg Emily Skinnert és Mary Higginset! Bıégesen volt ideje megszerezni a ház valamennyi kulcsának lenyomatát, bıégesen volt ideje mindent megtudni a többi lakóról, aztán -meg kellett szabadulni a helybeli szolgálótól. Emily egy este gyalogszerrel kerül egyet, s másnap megérkezik az állomásra mint Mary Higgins. Aztán a megfelelıpillanatban Mary Higgins nyomtalanul eltőik, és bottal üthetik a nyomát. Én megmondom, hol találhatják meg, felügyelıúr. Miss Emily Skinner heverıén! Ha nem hisz nekem, szerezzék meg Emily kisasszony ujjlenyomatát! Ügyes tolvajok a Skinner kisasszonyok -és kétségtelenül tartozik még egy orgazda is a bandához. De ezúttal nem menekülnek! Én, kérem, nem hagyom, hogy egy tisztességes falubeli leány hírnevén folt essen! 
 	Gladys Holmes becsületes teremtés, és ezt igenis tudja meg ország-világ! Jó napot! 
 	És Miss Marple peckesen távozott, mielıt Slack felügyelıkinyithatta volna a száját. 
 	- Hőa! - motyogta nagy sokára a felügyelı -Vajon igaza van-e az öreglánynak?... 
 	Hamarosan kiderült, hogy Miss Marple-nak megint igaza volt. 
 	Melchett ezredes személyesen gratulált Slack felügyelıek az ügyes nyomozáshoz, Miss Marple pedig meghívta uzsonnára Gladyst, s komoly elıdást tartott neki, hogy ha jó állást talál, becsülje meg magát. 

 	Miss Marple mesél 
 	 
 	Nem hinném, kedveseim, hogy valaha is meséltem volna nektek - sem neked, Raymond, sem pedig neked, Joan - arról a meglehetıen furcsa kis esetrı, amely néhány esztendeje történt. Nem szeretném, ha hiúnak gondolnátok - persze jól tudom, hogy hozzátok, fiatalokhoz mérten egyáltalán nem vagyok okos - hiszen Raymond írja azokat az igen modern könyveket mindenféle kellemetlen fiatalemberekrı és nırı - Joan meg azokat a roppant figyelemreméltó képeket festi szegletes emberekrı, akiken mindenféle fura duzzanat van imott-amott -, igazán nagyon ügyesek és okosak vagytok, kedveseim, de ahogy Raymond mindig mondja (nagyon kedvesen, hiszen ıminden unokaöcsök legkedvesebbike): én reménytelenül ómódi vagyok. A Viktória-kor maradványa. Én Mr. Alma-Tademát és Mr. Frederic Leightont csodálom, akiket pedig ti merıen elavultnak tartotok. Nos, hol is tartottam? Ó, igen -hogy nem szeretném, ha hiúnak tőnék, de óhatatlanul egy irinyó-pirinyót meg voltam elégedve magammal, mert egy csipetnyi józan ész segítségével alighanem sikerült megoldanom egy problémát, amely elıt nálamnál sokkal okosabb emberek értetlenül álltak. Holott valójában úgy gondolom, az egész dolog kezdettı fogva tökéletesen nyilvánvaló volt... 
 	- Nos, elmondom az én kis történetemet, és ha az a véleményetek, hogy elbizakodott va-gyök, ne feledjétek, hogy legalább segítettem egy embertársamon, aki igen nagy bajba keveredett. 
 	Egy este, úgy kilenc óra tájban értesültem a dologról, amikor Gwen - ugye, emlékeztek Gwen-re, a kis vörös hajú szolgálómra -, tehát amikor Gwen bejött, és közölte, hogy Mr. Petherick és még egy úr szeretne meglátogatni. Gwen a szalonba vezette ıet - igen helyesen. Én az ebédlıen üldögéltem, mert kora tavasz lévén pazarlásnak tartottam volna, ha két szobát főünk. 
 	Szóltam Gwennek, hogy hozzon be meggylikıt és poharakat, én pedig a szalonba siettem. Nem tudom, emlékeztek-e Mr. Petherickre? Két esztendeje meghalt, de hosszú évek óta jó barátom volt, és ıintézte jogi ügyeimet. Igen éles eszőember volt, és kitőıügyvéd. Most a fia viszi az ügyeimet- nagyon helyes fiú, roppant modern gondolkodású -, de valahogy nem vagyok iránta olyan bizalommal, mint az édesapja iránt. 
 	Elmagyaráztam Mr. Pethericknek, mi a helyzet a főéssel, és rögtön azt mondta, hogy szívesen bejönnek az ebédlıe, és nyomban be is mutatta barátját, bizonyos Mr. Rhodest. Fiatalabb volt nála - alig valamivel múlhatott negyvenéves -, és elsıpillantásra láttam, hogy itt valami nagy baj van. A magatartása igen sajátos volt. Még akár gorombának is lehetett volna vélni, ha az ember nincs tisztában vele, hogy szegény roppant idegfeszültségben szenved. 
 	Amikor letelepedtünk az ebédlıen és Gwen behozta a meggylikıt, Mr. Petherick elmondta, minek köszönhetem a látogatást. 
 	- Meg kell bocsátania egy régi barátja alkalmatlankodását, Miss Marple - kezdte. - Voltaképpen konzultálni szeretnénk kegyeddel. 
 	Nem egészen értettem, mire gondol, ıazonban folytatta: 
 	- Betegség esetén az ember szeret két véleményt meghallgatni - a specialistáét és a háziorvosét. 
 	Manapság divat az elıı többre értékelni, én azonban nem egészen értek egyet ezzel a nézettel. A specialistának csak a maga szakterületén vannak tapasztalatai - a háziorvosnak talán kevesebb a tudása, de lényegesen szélesebb körőa tapasztalata. 
 	Értettem, mire céloz, hiszen egy fiatal unokahúgom akkoriban rohant el a gyermekével egy igen jól ismert bıgyógyász szakorvoshoz, anélkül hogy elııeg kikérte volna a háziorvosuk véleményét, akit maradi vénembemek tartott. A specialista valami roppant drága gyógymódot írt elı és csak késıb derült ki, hogy a gyermek a kanyarónak egy kevésbé ismert válfajában betegedett meg. 
 	- Mindezt csupán azért említem - mert általában iszonyodom a kitérıtı -, hogy megmutassam, mennyire méltányolom Mr. Petherick álláspontját, de változatlanul fogalmam sem volt róla, voltaképpen mire is akar kilyukadni. 
 	Ha Mr. Rhodes beteg... - kezdtem, de elhallgattam, mert a szegény ember keservesen felkacagott. 
 	- Alighanem nyakcsigolyatörés következtében fogok elhalálozni néhány hónap múlva - mondta. 
 	És akkor kikerekedett a történet. Nemrégiben gyilkosság történt Barnchesterben - egy körülbelül húsz mérföldnyire fekvıvárosban. Sajnos, az esetre annak idején nem fordítottam különösebb figyelmet, akkoriban ugyanis nagy volt az izgalom a faluban a körzeti ápolónımiatt, és külsıesemények - mint például egy indiai földrengés vagy egy barnchesteri gyilkosság, noha valójában persze sokkal fontosabbak voltak - háttérbe szorultak a mi helyi kis szenzációink mögött. A falusiak már csak ilyenek. Arra mindenesetre emlékeztem, hogy olvastam arról: egy asszonyt leszúrtak egy szállodában, de a neve nem jutott az eszembe. Most azonban kiderült, hogy az áldozat Mr. Rhodes felesége volt, és ami még ennél is rosszabb: a férjet gyanúsítják a gyilkosság elkövetésével. 
 	Mr. Petherick mindezt igen világosan elmagyarázta; elmondta azt is, hogy a törvényszéki halottszemlén az esküdtszék ismeretlen tettes vagy tettesek által elkövetett gyilkosságot állapított meg, Mr. Rhodesnak azonban oka van hinni, hogy egykét nap múlva letartóztatják, ezért felkereste Mr. Pethericket, és rábízta az ügyet. Mr. Petherick azt is elmondta, hogy aznap délután konzultáltak Sir Malcolm Olde királyi tanácsossal, és hogyha Mr. Rhodes ellen vádat emelnek, Sir Malcolmot szándékoznak megbízni a védelemmel. 
 	Sir Malcolm fiatal ember, mondta Mr. Petherick, a módszerei fölöttébb korszerők, és máris körvonalazta, hogy mire építené fel a védelmet. Mr. Petherick azonban nem volt tökéletesen elégedett ezzel a tervvel. 
 	- Mindez ugyanis, drága hölgyem - magyarázta -, a specialista szempontjait tükrözi. Ha egy ügyet Sir Malcolm kezébe tesznek le, ıcsupán egyetlen szempontot vesz figyelembe - azt, hogy mi a legvalószínőb módja a védelemnek. De még a védelem legjobb módja is figyelmen kívül hagyhatja azt, ami véleményem szerint minden ügy sarkalatos pontja. Nevezetesen: hogy valójában mi is történt. 
 	Ezek után Mr. Petherick igen kedves és hízelgımondatokat mondott megfigyelıépességemrı, ítélıépességemrı, az emberi természetrı való széles körőismereteimrı, és engedélyemet kérte, hogy elmondhassa a történteket, abban a reményben, hogy némi magyarázattal szolgálhatok. 
 	- Jól láttam, hogy Mr. Rhodes igen erıen kételkedik abban, hogy bármi hasznomat vehetik, és bosszantja, amiért ide rángatták. Mr. Petherick azonban ügyet sem vetett rá, és elıdta a március 8-ának éjszakáján történteket. 
 	Mr. és Mrs. Rhodes a barnchesteri Korona Szállóban szálltak meg. Mrs. Rhodes (ahogy Mr. 
 	Petherick óvatos fogalmazásából kivehettem) bizonyos mértékig hipochonder volt, és vacsora után azonnal lefeküdt. Férjével két egymásba nyíló szobát foglaltak el. Mr. Rhodes, aki ıkori kovakövekrı írt könyvet, leült dolgozni a feleségével szomszédos szobában. Tizenegy órakor összerakta iratait, és lefekvéshez készült. Elıb azonban benézett felesége szobájába, megtudakolni, hogy van-e az asszonynak valami kívánsága. Ekkor fedezte fel, hogy ég a villany, felesége pedig az ágyon fekszik - holtan, átdöfött szívvel. Legalább egy órája halott lehetett - de valószínőeg még régebben. A következıtényeket állapították meg. Mrs. Rhodes szobájának volt még egy ajtaja, ez a folyosóra nyílt. Az ajtó belülrı volt bezárva. A szoba egyetlen ablaka be volt csukva és bereteszelve. Mr. Rhodes szerint senki sem ment át a szobán, amelyben ıült, csak egy szobalány, aki forró vizes palackokat hozott. A sebben talált fegyver hegyes tı volt, amely eredetileg Mrs. Rhodes öltözısztalán feküdt. A hölgy papírvágó késnek használta. Ujjlenyomatot nem találtak rajta. 
 	Megállapították tehát, hogy az áldozat szobájába nem lépett be más, mint Mr. Rhodes és a szobalány. 
 	Kérdezıködtem a szobalány felı. 
 	- Mi is legelızör ıiránta érdeklıtünk -mondta Mr. Petherick. - Mary Hill helybeli nı Tíz esztendeje szobalány a Koronában. Semmiféle okát nem látjuk, miért intézett volna hirtelen gyilkos támadást egy vendég ellen. Egyébként is feltőın ostoba teremtés, majdhogynem gyengeelméjő A történetet mindannyiszor ugyanúgy mondta el. Amikor Mrs. Rhodesnak bevitte a forró vizes palackot, a hölgy kába volt - félig már aludt. İzintén szólva nem hiszem, és meggyııésem, hogy semmiféle esküdtszék sem hinné, hogy Mary Hill követte el a gyilkosságot. 
 	Mr. Petherick megemlített még néhány részletet. A Korona Szálló lépcsıordulójában van egy miniatő hall, ahol néha kávéznak egypáran. A hallból jobbra nyíló folyosón az utolsó ajtó a Mr. 
 	Rhodesé. A folyosó itt derékszögben befordul, ugyancsak jobbra, és a sarok utáni elsıajtó a Mrs. 
 	Rhodes szobájáé. Történetesen mind a két ajtót tanúk látták. Az elsıajtót - amely Mr. Rhodes szobájába vezet, és amelyet A jelzéssel fogok említeni - négy személy látta: két kereskedelmi utazó és egy idıebb házaspár, akik a hallban kávéztak. Szerintük senki sem ment se be, se ki az A ajtón, Mr. Rhodes és a szobalány kivételével. Ami a másik, a B jelzésőajtót illeti, azon a folyosószakaszon egy villanyszerelıdolgozott, s ıugyancsak eskü alatt vallja, hogy a B ajtón se be, se ki nem lépett más, csak a szobalány. 
 	Valóban igen különös és érdekes eset. Minden jel arra vallott, hogy csakis Mr. Rhodes gyilkolhatta meg a feleségét. Láttam azonban, hogy Mr. Petherick szilárdul meg van gyııve kliense ártatlanságáról - márpedig Mr. Petherick igen éles eszőember volt. 
 	A halottszemlén Mr. Rhodes tétovázva, zavarosan beszélt valami nıı, aki fenyegetıleveleket írt a feleségének. A történet, mint értesültem, egyáltalán nem volt meggyıı Amikor Mr. Petherick kérdıe vonta, Mr. Rhodes a következımagyarázattal szolgált: 
 	- İzintén szólva egy percig sem hittem el az egészet. Azt hittem, Amy találta ki az egész históriát. 
 	Mint szavaiból kivehettem, Mrs. Rhodes afféle romantikus hazudozó volt, aki egész életében mindent kiszínezett, ami csak történt vele. Hihetetlennek hangzó kalandokról mesélt. Ha elcsúszott egy banánhéjon - elbeszélése szerint hajszál híja volt, hogy szörnyet nem halt. Ha tüzet fogott egy lámpaernyı - nos, az élete forgott kockán, miközben kimentették a lángok közül. A férje már megszokta, hogy mindig csak módjával higgye a felesége meséit. Amikor a felesége valami nıı mesélt, akinek a gyerekét ı - Mrs. Rhodes - elgázolta, és a nıbosszút esküdött -, nos, Mr. Rhodes egyszerőn elengedte a füle mellett a históriát. Az eset még a házasságuk elıt történt, és a felesége ugyan felolvasott neki néhány eszelı stílusban fogalmazott levelet, ıazonban élt a gyanúperrel, hogy valójában a felesége tollából származnak. Egyszer-kétszer már valóban mőelt ilyesmit. Hisztériára hajlamos nıvolt, aki szüntelen izgalomra vágyott. 
 	Nos, én mindezt teljesen természetesnek tartottam - nálunk a faluban is él egy fiatal nı aki igen hasonló dolgokat mőel. Az ilyen emberekkel csak az a veszedelmes, hogy ha valóban elıordul velük valami különleges, senki sem hisz nekik. Érzésem szerint ebben az esetben is ez történhetett. A rendıség pedig azt hitte, hogy Mr. Rhodes találta ki ezt a valószínőlen történetet, hogy elterelje magáról a gyanút. 
 	Megkérdeztem, tartózkodott-e ugyanakkor a szállodában magányos hölgyvendég. Mint megtudtam, kettıis - egy bizonyos Mrs. Granby, egy Indiában szolgált katonatiszt özvegye, meg egy Miss Carruthers nevőmarcona dzsentri vénkisasszony. Mr. Petherick hozzáfőte: tüzetes érdeklıéssel sem sikerült senkit sem találni, aki az említett hölgyek bármelyikét is látta volna a tett színhelyének közelében, és egyiküket sem lehetett semmi módon kapcsolatba hozni a bőténnyel. Megkértem, írja le a két hölgy külsejét. Mint mondta, Mrs. Granby vöröses haját rendetlenül hordja, arca sápadt, életkora ötven év körüli. Meglehetıen festı ruhadarabokat visel, indiai selyemholmit és hasonlót. Miss Carruthers negyvenéves lehet, csíptetı hord, haját férfiasan rövidre nyíratja, pattogó stílusban beszél, rendszerint lovaglócsizmát, lovaglóostort és férfias szabású kosztümöket visel. 
 	- Ejnye - mondtam -, így igazán nehéz lesz. 
 	Mr. Petherick kérdıpillantást vetett rám, akkor azonban nem óhajtottam többet mondani. Ehelyett megkérdeztem, mit mondott Sir Malcolm Olde. 
 	Sir Malcolm bízott benne, hogy ellentmondásos orvosi szakvéleményt produkálhat, és hogy áthidalhatja az ujjlenyomatok körüli nehézségeket. Megkérdeztem Mr. Rhodest, mi a véleménye, amire közölte, hogy minden doktor ostoba, és hogy ıegyszerőn nem hiszi, hogy a felesége önkezével vetett véget életének. - Nem volt az a fajta teremtés - mondta egyszerőn; és én hittem neki. Hisztérikus emberek nemigen követnek el öngyilkosságot. 
 	Gondolkodtam egy percig, azután megkérdeztem, vajon Mrs. Rhodes szobájából közvetlenül a folyosóra nyílik-e az ajtó. Nem, mondta Mr. Rhodes, van egy kis elıér, amelybı a fürdızoba és a mellékhelyiség nyílik. A hálószobából az elıérbe nyíló ajtó volt belülrı bezárva és bereteszelve. 
 	- Ebben az esetben - mondtam - az egész dolog figyelemreméltóan egyszerő 
 	És valóban az is volt... a világon a legeslegegyszerőb. És ezt mégsem vette észre eddig senki. 
 	Mr. Petherick és Mr. Rhodes úgy bámult rám, hogy valósággal zavarba jöttem. 
 	- Miss Marple talán nem mérte fel teljesen a nehézségeket - szólalt meg végül Mr. Rhodes. 
 	- De igen - mondtam. - Négy lehetıég van. Mrs. Rhodest vagy a férje ölte meg, vagy a szobalány, vagy öngyilkosságot követett el, vagy külsıszemély ölte meg, akit sem be-, sem kilépni nem látott senki. 
 	- Márpedig ez lehetetlen! - szakított félbe Mr. Rhodes. - A szobámba senki be nem léphetett, senki át nem mehetett rajta úgy, hogy meg ne láttam volna, és még ha a feleségem szobájába beléphetett volna is valaki anélkül, hogy a villanyszerelıészrevegye, hogy az ördögbe mehetett ki, és maradt utána belülrı zárva az ajtó? 
 	-Nos, Miss Marple? - nézett rám bátorítólag Mr. Petherick. 
 	- Szeretnék valamit kérdezni, Mr. Rhodes -mondtam. - Hogy nézett ki az a szobalány? 
 	- Nem tudja biztosan, mondta erre Mr. Rhodes, úgy véli, elég magas lehetett, de hogy szıe-e vagy barna, arra nem emlékszik. Mr. Petherickhez fordultam, és feltettem neki is ugyanezt a kérdést. 
 	Középmagas nı mondta, a haja sötétszıe, a szeme kék, az arca pirospozsgás. 
 	- Maga jobb megfigyelı mint én, Petherick - mondta erre Mr. Rhodes. 
 	Bátorkodtam ellentmondani. Majd megkérdeztem Mr. Rhodest, le tudná-e írni az én szobalányomat. Erre azonban sem 6, sem Mr. Petherick nem volt képes. 
 	- Értik most már, mit jelent ez? - kérdeztem. -Mind a ketten tele vannak a maguk gondjaival, és az a személy, aki beengedte magukat, csupán egy szobalány. Ugyanez áll Mr. Rhodesra a szállodában. Elmélyedt a munkájában. Látta a szobalány ruháját, kötényét. Mr. Petherick azonban - kikérdezte ugyanazt a nı. İmint személyt látta. 
 	És erre épített az a nı aki a gyilkosságot elkövette. 
 	Minthogy még ekkor sem értették, kénytelen voltam megmagyarázni. 
 	- A dolog, gondolom, a következıéppen történt. A szobalány belépett az A ajtón, átment Mr. 
 	Rhodes szobáján, bement Mrs. Rhodes szobájába a forró vizes palackkal, majd az elıéren át kiment a B folyosóra. X - így nevezem a gyilkos nı - a B ajtón lépett be a kis elıérbe, elrejtıött... 
 	khm... egy bizonyos helyiségben, és várt, amíg a szobalány kiment. Ezután belépett Mrs. Rhodes szobájába, elvette az öltözısztalról a tıt (a szobát a nap folyamán minden bizonnyal már felderítette), az ágyhoz lépett, leszúrta a szunyókáló asz-szonyt, letörölte a tı markolatát, bezárta és elreteszelte az ajtót, amelyen belépett volt, majd átment azon a szobán, amelyben Mr. Rhodes dolgozott. 
 	- De hiszen akkor láttam volna! - kiáltott fel Mr. Rhodes. - A villanyszerelıis látta volna, amikor bement. 
 	- Nem - ráztam meg a fejemet. - Itt van a tévedés, ön nem látta - mert a nıszobalánynak volt öltözve. - Hagytam néhány másodpercet, hogy ezt megeméssze, majd folytattam. 
 	- Ön elmerült a munkájában - a szeme sarkából látta, amint egy szobalány bejön, átmegy a felesége szobájába, visszajön és kimegy, ugyanaz a ruha volt - de nem ugyanaz a nı Ezt látták a kávézó vendégek is - hogy egy szobalány bemegy és egy szobalány kijön, ugyanezt látta a villanyszerelı Ha egy szobalány csinos, az urak esetleg észreveszik az arcát - hiszen tudjuk, milyen az emberi természet! -, de ha csak amolyan mindennapi külsejőközépkorú nı - nos - 
 	akkor csak a szobalány ruháját látják - nem magát a nı. 
 	- De ki volt az? - kiáltott fel Mr. Rhodes. 
 	- Nos - mondtam -, ez már egy kicsit nehezebb. Vagy Mrs. Granby, vagy Miss Carruthers. Mrs. 
 	Granbyrı feltételezhetjük, hogy parókát visel - akkor tehát szobalányként valószínőeg a saját haja volt az. Másrészt viszont Miss Carruthers a férfiasan rövidre nyírt frizurájával könnyen vehetett parókát a szerepéhez. Nem hinném, hogy nehéz lenne megállapítaniuk, melyikük volt az. 
 	Énrészemrı inkább Miss Carruthersre gondolok. 
 	És valóban, kedveseim, ez a vége a históriának. A Carruthers álnév volt, de valóban ıvolt a kérdéses nı Terhelt családból származik. Mrs. Rhodes vakmerıés veszedelmes vezetıvolt, és elgázolta a nıkislányát, a szegény asszony pedig ebbe beleıült. İültségét ravaszul leplezte, kivéve, hogy kiszemelt áldozatának eszelı leveleket irkált. Egy ideje már nyomon követte Mrs. 
 	Rhodest, és igen ügyesen fıte ki a tervét. Másnap reggel elsıdolga volt, hogy a parókát és a szobalányruhát postán feladja. Amikor szembesítették a tényekkel, letört, és mindent bevallott. A szerencsétlen most Broadmooron van, az elmegyógyintézetben. Elmebeteg létére igen ravaszul tervezte meg a bőtényt. 
 	Mr. Petherick utóbb felkeresett, és hozott egy roppant kedves levelet Mr. Rhodestól. Valósággal belepirultam. Azután öreg barátom megkérdezte: 
 	Csak még valami - miért gondolta valószínőbnek, hogy a Carruthers nıvolt a tettes, és nem Mrs. 
 	Granby? Hiszen egyiküket sem látta. 
 	- Nos - válaszoltam -, a lovaglócsizma meg a lovaglóostor volt gyanús. Ilyesmit legfeljebb könyvekben hordanak - a való életben ritkán. A mai negyvenes nı pedig soha. Mindez arra vallott, hogy a nıalakoskodik, és kissé túljátssza a szerepét. 
 	Szerénységem tiltja, hogy elismételjem, mit mondott erre Mr. Petherick - de nem tagadom, egy irinyó-pirinyót magam is elégedett voltam magammal. 
 	És igazán különös, hogy a dolgok a való életben is néha úgy alakulnak, mint a mesében. Mr. 
 	Rhodes újra megnıült - egy kedves, okos leányt vett el -, és van egy gyönyörőkisbabájuk, és -
 	képzeljétek! - engem kértek fel keresztmamának! Hát nem aranyos tıük? 
 	Jaj, istenkém, remélem, nem untattalak benneteket túlságosan... 

 	
 A baba 

 	A baba a bársonnyal bevont nagy karosszékben hevert. A szobában félhomály volt: London felett sötét az ég. A szürkészöld félhomályban a zsályazöld kárpit, a függöny, a szıyegek színe összeolvadt. A baba is valósággal beleolvadt környezetébe. Hevert, hosszan elnyúlva zöld bársonyruhájában, zöld bársony fıötıében, festett arcával. İvolt a Bábu, a gazdag nı divatszeszélye, a baba, aki a telefon mellett hever vagy a díványpárnák között. Ott nyúlt el, ernyedten, és valahogy mégis - különösen élı. Mint a huszadik század dekadens terméke. 
 	Sybil Fox besietett a szobába. Szabásminták voltak a kezében. Enyhén meglepve, zavartan pillantott a babára. Egy pillanatra eltőıött - de aztán már ilyesmi járt a fejében: "Hova lett a kék bársony szabásmintája? Hova tehettem? Biztos, hogy az elıb még itt volt." Kiment a folyosóra, és felkiabált a mőelybe: 
 	- Elspeth, Elspeth, magánál van a kék bársony szabásmintája? Mrs. Fellows-Brown minden pillanatban megjöhet. 
 	Visszament a szobába, meggyújtotta valameny-nyi lámpát. Megint a babára pillantott. - De hát hol a csudában... á, itt van. - Felemelte a földrı a szabásmintát. Odakint az ismerı csikordulás hallatszott, megállt a lift, és a következıpercben pincsikutyája kíséretében befújtatott a szobába Mrs. Fellows-Brown, mint a vidéki állomásra érkezırozoga vicinális. 
 	- Szakad az esı - közölte. - Mintha dézsából öntenek. 
 	Lehúzta kesztyőét, ledobta szımeboáját. Ali-cia Coombe lépett a szobába. Mostanában már csak akkor jött be, amikor különleges kuncsaft érkezett. És Mrs. Fellows-Brown ebbe a kategóriába tartozott. 
 	Elspeth, a mőelyfıöknıhozta a mőelybı a ruhát, Sybil pedig ráadta Mrs. Fellows-Brownra. 
 	- Nagyszerő - mondta. - Remekül áll. Mintha a nagyságos asszonyra öntötték volna. 
 	Mrs. Fellows-Brown oldalt fordult, úgy nézett a tükörbe. 
 	- Nem tagadom - mondta -, a maguk ruháiban slankabb a hátsóm. 
 	- Nagyságos asszony sokkal vékonyabb, mint három hónappal ezelıt - biztosította Sybil. 
 	- Ó, dehogy - legyintett Mrs. Fellows-Brown -, bár nem tagadom, ebben a ruhában tényleg úgy nézek ki. Talán a szabás teszi... határozottan hízeleg. Mintha nem is volna hátsóm - már persze csak akkora, mint a legtöbb nıek. - Sóhajtva végigsimított szóban forgó testrészén. - Mindig is ez volt a problémám - mondta. - Persze sokáig be tudtam húzni, de akkor meg természetesen az elülsırészemet kellett kidüllesztenem. De most már az se megy, mert most már pocakom is van. 
 	Elı-hátul meg nem lehet egyszerre behúzni. 
 	- Látná némelyik vevıet, asszonyom! -mondta Alicia Coombe. 
 	Mrs. Fellows-Brown változatos tornagyakorlatokat végzett a tükör elıt. 
 	- A pocak rosszabb, mint a hátsó – állapította meg. - Jobban látszik. Vagy talán azért gondolja az ember, mert ha beszélget valakivel, azzal szembenéz, és az illetınem látja az ember hátsóját, a hasát viszont igen. No mindegy, nekem jelenleg az a módszerem, hogy a hasamat húzom be, a hátsóm meg csináljon, amit akar. - Még jobban hátracsavarta nyakát, aztán hirtelen felkiáltott: -
 	Jaj, az a maguk babája! Hideglelést kapok tıe! Mióta van itt? 
 	Sybil bizonytalan pillantást vetett Alicia Coombe-ra, aki tétován nézett rá vissza. 
 	- Nem is tudom... - mondta kényelmetlenül. - Egy ideje. Nem emlékszem. Szörnyő mennyire romlik a memóriám! Sybil, mióta van meg ez a baba? 
 	- Nem tudom - felelte kurtán Sybil. 
 	- Egy biztos: a hideg lel ki tıe - jelentette ki Mrs. Fellows-Brown. - Egészen kísérteties! Tisztára olyan, mintha figyelne bennünket, aztán majd jót nevet a markába. Én a maguk helyében megszabadulnék tıe. - Megborzongott, majd ismét a ruhapróba részleteinek szentelte figyelmét. 
 	Legyen-e a ruha ujja két centivel rövidebb, vagy ne? Hát a szoknya hossza? E lényegbevágó kérdések kielégítıtisztázása után Mrs. Fellows-Brown visszabújt a ruhájába, és indulni készült. 
 	De elmenıen még visszanézett a babára. 
 	- Nem - rázta meg a fejét. - Határozottan nem tetszik nekem ez a baba. Tisztára olyan, mintha ıvolna az úr a házban. Ez nem egészséges. 
 	- Ezt vajon hogy értette? - kérdezte Sybil, amikor Mrs. Fellows-Brown mögött becsukódott az ajtó. 
 	Mielıt azonban Alicia Coombe válaszolhatott volna, ismét felbukkant Mrs. Fellows-Brown feje az ajtónyílásban. 
 	- Szent isten, egészen megfeledkeztem Fu-Lingrı. Hol vagy, gyönyörőégem? Nahát! 
 	A zöld bársonyfotel felé bámult. A két nıkövette a pillantását. A pincsi a fotel elıt ült, és meredten bámulta az ernyedten heverıbabát. A dülledt szemőkis kutyapofán se öröm, se harag nem tükrözıött - tökéletesen kifejezéstelen volt. Egyszerőn csak bámult. 
 	- Gyere szépen, anyuci kis boldogsága - gügyögött Mrs. Fellows-Brown. 
 	Anyuci kis boldogsága azonban a füle botját se mozgatta. 
 	- Napról napra engedetlenebb - jelentette ki büszkén Mrs. Fellows-Brown, mintha kutyája erényeit fitogtatná. - No, gyere szépen, Fu-Ling! Megyünk haza apucihoz. Kapsz finom sonkácskát. 
 	Fu-Ling egy hajszálnyit fordított fején, megvetıpillantást vetett úrnıére, majd tovább bámulta a babát. 
 	- Egészen elvarázsolta ez a baba – állapította meg Mrs. Fellows-Brown. - Pedig azelıt észre se vette. Igaz, én se. Itt volt egyáltalán legutóbb? 
 	A két nıösszenézett. Sybil összevonta a szemöldökét, Alicia Coombe-é magasba szökkent. -
 	Mondom - szólt Miss Coombe -, egyszerőn semmire nem emlékszem mostanában. Mióta van meg a baba, Sybil? 
 	- Honnan került ide? - tudakolta Mrs. Fellows-Brown. - Vették? 
 	- Ó, dehogy. - Alicia Coombe-ot valósággal megdöbbentette a feltevés. - Dehogy. - Gondolom... 
 	gondolom, valakitı kaphattam. - Megrázta a fejét. - İjítı! - kiáltott fel. - Egyszerőn ıjítı hogy minden kimegy az ember fejébı! 
 	- No, ne butáskodj, Fu-Ling - mondta szigorúan Mrs. Fellows-Brown. - Gyerünk. Különben kénytelen leszlel felvenni. 
 	Fel is vette. Fu-Ling méltatlankodva felvakkantott. Amikor távoztak, Fu-Ling dülledt szemőképe hátrafordult. Még akkor is feszült figyelemmel csüggött a fotelben heverıbabán. 
 	Az a baba - mondta Mrs. Groves, a takarítónı - tisztára kiborít, bizony isten. 
 	Mrs. Groves végzett a padló feltörlésével, felállt, és lassan körbejárt a tollseprőel. 
 	- Fura - mondta. - Tegnapig észre se vettem. Aztán egyszerre mintha csak mellbe vágott volna. 
 	- Nem tetszik? - kérdezte Sybil. 
 	- Mondom, Mrs. Fox, hogy tisztára kiborít -közölte a takarítónı - Nem Istentı való, ha érti, hogy gondolom. Az a lógó lába, meg ahogy ott hever, meg az a sunyi pillantása. Nem egészséges dolog ez, nekem elhiheti. 
 	- Eddig egy szóval se említette, hogy nem tetszik - mondta Sybil. 
 	-Hisz mondom, észre se vettem, csak ma reggel... Persze tudom, itt van egy darab ideje, de... 
 	- Mrs. Groves elhallgatott. Zavart kifejezés suhant végig az arcán. - Ilyesmirı szók álmodni az ember - mondta. Összeszedte takarítószereit, kiment a próbaszobából, át a folyosóról nyíló szalonba. 
 	
 	Sybil a kényelmesen pihenıbabára meredt. Egyre nagyobb értetlenség tükrözıött az arcán. Alicia Coombe lépett be, Sybil pedig sarkon fordult. 
 	- Miss Coombe, csakugyan: mióta van itt ez a szerzet? 
 	- Micsoda, a baba? Drágám, tudja, hogy milyen rossz a memóriám. Tegnap is - micsoda buta história! - elindultam arra az elıdásra, és amikor leértem az utcára, egyszer csak rájöttem, hogy nem tudom, hova megyek. Törtem és törtem a fejemet. És a végén azt mondtam magamnak, hogy biztosan a Fortnum Áruházba indultam. Tudtam, hogy a Fortnumnál akartam venni valamit. Hát ha hiszi, drágám, ha nem, már hazaértem és a teámat is megittam, és csak akkor jutott eszembe az elıdás. Persze mindig hallottam, hogy az ember a kor elıehaladtával szenilis lesz, de az az érzésem, hogy nálam azért ez még egy kicsit korai. Most épp arra nem emlékszem, hova tettem a táskámat - no és a szemüvegemet. Hova tehettem azt a szemüveget? Még az elıb is rajtam volt - 
 	épp olvastam valamit az újságban. 
 	-A szemüveg ott van a kandallópárkányon -mondta Sybil, és már nyújtotta is Miss Coombe-nak. - 
 	Honnan szerezte a babát? Kapta valakitı? 
 	- Arra sem emlékszem - mondta Alicia Coombe. - Valaki adhatta, vagy talán küldte... No de annyi biztos, nagyon jól belesimul a környezetbe, nem gondolja? 
 	- Túlságosan is - mondta Sybil. - Fura, de én se emlékszem, mikor vettem észre, hogy itt van. 
 	- Vigyázzon, nehogy maga is úgy járjon, mint én - intette Alicia Coombe. - Hiszen maga még olyan fiatal. 
 	- De igazán nem emlékszem, Miss Coombe. Tegnap csak úgy véletlenül ránéztem, és azt gondoltam, hogy van benne valami... igen, Mrs. Grovesnak igaza van: valami kísérteties. Aztán eszembe jutott, hogy ez a gondolat már régebben is megfordult a fejemben. És megpróbáltam felidézni, mikor - és egyszerőn képtelen voltam bármire is emlékezni! Egyrészt az volt az érzésem, hogy még sohasem láttam ezt a babát - de aztán mégsem. Inkább mintha már régen itt volna, de én csak most vettem észre. 
 	- Lehet, hogy egy szép napon csak úgy beröppent az ablakon, seprőyélen - mondta Alicia Coombe. - Mós, most már mindenesetre idetartozik. - Körülnézett. - Már el sem igen lehetne képzelni ezt a szobát nélküle, ugye? 
 	- Elég baj - mondta Sybil, és enyhe borzongás futott rajta végig. 
 	- Mindannyian megzavarodtunk ettı a babától? - kérdezte türelmetlenül Alicia Coombe. - Mi baj van ezzel a szerencsétlen jószággal? Olyan, mint egy hervadt káposztalevél - de talán csak azért, mert nincs rajtam szemüveg. - Feltette a szemüvegét, és szigorú tekintettel mérte végig a babát. - 
 	Igen - mondta. - Már látom, mire gondol. Tényleg egy kicsit kísérteties... Bánatos a képe, de... 
 	egy kicsit ravasz is, és meglehetıen eltökélt. 
 	Fura, hogy Mrs. Fellows-Brown annyira iszonyodott tıe - mondta Sybil. 
 	- İaztán nem szokta megválogatni a szavait -legyintett Alicia Coombe. 
 	- De csakugyan fura, hogy milyen nagy hatást tett rá a baba. 
 	- Az embereknek néha furcsa idioszinkráziái vannak. 
 	- Lehet, hogy ez a baba tényleg nem is volt itt, csak tegnap került ide - kacagott fel kissé idegesen Sybil. - Ahogy mondja, Miss Coombe: talán berepült az ablakon, és egyszerőn betelepedett! 
 	- Nem - rázta meg a fejét Alicia Coombe. -Egészen biztos, hogy itt van már egy ideje. Csak talán láthatatlan volt tegnapig. 
 	- Nekem is az az érzésem - mondta Sybil -, hogy már egy ideje itt van... és mégsem emlékszem, hogy észrevettem volna, egészen tegnapig. 
 	- Most már hagyjuk ezt abba, kedvesem -mondta határozottan Alicia Coombe. - Már a hideg futkároz a hátamon. Semmi szükség rá, hogy mindenféle természetfeletti képességet tulajdonítsunk ennek a szerzetnek. - Felemelte a babát, megrázta, helyreigazította a vállát, aztán leültette egy másik székre. A baba menten összecsuklott. 
 	Egyáltalán nem életszerő - meredt a babára Alicia Coombe. - És valahogy, Isten tudja, mégis mintha élne, nem? 
 	- Juj, de megrémisztett - mondta Mrs. Groves, amíg a tollseprőel körbejárt a szalonban. - - 
 	Legszívesebben be se tenném többé a lábam a próbaszobába! 
 	- Mi rémisztette meg? - tudakolta Miss Coombe. Az asztalnál ült, és számláit nézte át. - Ez a nıazt képzeli - mondta, inkább magának, mint Mrs. Grovesnak -, hogy évente csináltathat két estélyi ruhát, három délutáni ruhát meg egy kosztümöt, és nem fizet érte egy garast sem! Hogy némelyeknek miféle elképzelésük van az életrı! 
 	- Az a baba... - mondta Mrs. Groves. 
 	- Micsoda, már megint a babánk? 
 	- Igen, ahogy ott ül az íróasztalnál, tisztára mint ha ember volna. A frászt hozza rám! 
 	- Miket beszél?! 
 	Alicia Coombe felállt, nagy léptekkel átszelte a szobát, kiment a folyosóra, és belépett a próbaszobába. Az egyik sarokban egy kis nı íróasztal állt, az elébe húzott széken pedig ott ült a baba, hosszú karjai az íróasztalon. 
 	- Valakinek nagyon tréfás kedve támadt -mondta Alicia Coombe. - Ahogy ideültették, csakugyan egész természetesnek látszik. 
 	Ebben a pillanatban jött le a lépcsı Sybil Fox, karján a ruha, amelyet aznap délelıtre készítettek elıpróbára. 
 	- Jöjjön ide, Sybil. Nézze csak: a babánk itt ül az íróasztalomnál, és levelet ír! 
 	A két nıa babát nézte. 
 	- Nevetséges! - mondta Alice Coombe. - Vajon ki ültette ide? Maga volt? 
 	- Én nem - mondta Sybil. - Biztosan valamelyik varrólány, fentrı. 
 	-Buta vicc - mondta Alicia Coombe. Felemelte a babát, és a heverıe dobta. 
 	Sybil óvatosan egy székre teregette a ruhát, aztán felment a mőelybe. 
 	- Ismerik azt a babát - kérdezte -, azt a bársonyruhás babát odalent a próbaszobában? 
 	A varrólányok felnéztek. 
 	-Hát persze, Mrs. Fox, ismerjük. 
 	- Ki ültette oda az íróasztalhoz, tréfából? 
 	- A lányok bámultak. Elspeth, a mőelyfıök szólalt meg: 
 	- Odaültették az íróasztalhoz? Én ugyan nem. 
 	- Én sem - mondta az egyik lány. - Hát te, Marlene? 
 	Marlene a fejét rázta. 
 	- Nem maga viccelt, Elspeth? 
 	- Még hogy én! - mondta fanyarul Eslpeth, aki mindig úgy nézett, mintha tele volna a szája gombostőel. - Van énnekem épp elég dolgom, nem fogok babákkal játszani! 
 	- Ide hallgassanak - mondta Sybil, és maga is meglepıött, hogy a hangja megremegett. - Nagyon jó vicc volt, és szeretném tudni, ki csinálta. 
 	- Hisz most mondtuk, Mrs. Fox! - méltatlankodtak a varrólányok. - Egyikünk se, igaz, Marlene? 
 	- Én aztán nem - mondta Marlene. - És ha a lányok azt mondják, hogy ı sem, akkor közülünk egyik se volt. 
 	- Mire megy ki ez az egész, Mrs. Fox? - kérdezte Elspeth. 
 	- Talán Mrs. Groves akart viccet csinálni? - kérdezte Marlene. 
 	Sybil megrázta a fejét. - Mrs. Groves biztosan nem. Nagyon megijedt, amikor meglátta a babát. 
 	- No, most már én is kíváncsi vagyok rá -mondta Elspeth. - Lemegyek, és megnézem. 
 	- Már nincs ott - mondta Sybil. - Miss Coombe elvette az íróasztal elı, és a heverıe dobta. Nos... 
 	
 	- Egy pillanatra elhallgatott. - Csak azt akarom mondani, hogy valaki odaültette az íróasztal elıti székre, mert viccesnek találta. És... és nem értem, miért nem mondja meg, hogy ıvolt. 
 	- De hiszen kétszer is mondtam, Mrs. Fox -szólt Marlene. - Igazán nem értem, mért gondolja, hogy hazudunk. Egyikünk se csinálna ilyen butaságot. 
 	- Ne haragudjanak - mondta Sybil. - Nem akartam felbosszantani magukat. De hát... végül is ki tehette? 
 	- Talán ımaga állt fel és sétált az íróasztalhoz! - vihogott Marlene. 
 	Ki tudja, miért, Sybilnek nem volt ínyére ez a magyarázat. 
 	- No mindegy, hagyjuk az egész csacsiságot - mondta, és lement. 
 	Alicia Coombe egész vidáman dúdolgatott. Körülnézett a szobában. 
 	- Már megint elveszítettem a szemüvegemet -közölte -, de igazában nem is baj. Pillanatnyilag nem is akarok semmit se látni. Csak az a baj, persze, hogyha valaki annyira vaksi, mint én, és elveszíti a szemüvegét, akkor kell hogy legyen egy tartalék szemüvege, amivel megtalálhatja a másikat, mert különben hogyan keresse meg? 
 	Majd én megkeresem - ígérte Sybil. - Az elıb még megvolt. 
 	- Amikor maga felment, bementem a másik szobába. Biztosan odavittem magammal a szemüveget. 
 	És átment a másik szobába. 
 	- Tulajdonképpen bosszantó - mondta Alicia Coombe. - Szeretnék már végre elkészülni ezekkel a számlákkal. De mihez kezdjek szemüveg nélkül? 
 	- Felmegyek és lehozom a hálószobából a tartalék szemüvegét - ajánlkozott Sybil. 
 	- Csakhogy pillanatnyilag nincs tartalék szemüvegem - mondta Alicia Coombe. 
 	- Miért, hova lett? 
 	- Azt hiszem, tegnap hagyhattam el, amikor ebédelni mentem. Felhívtam a vendéglı, és a két üzletet is, ahol megfordultam. 
 	- Jaj, istenem - sóhajtott Sybil. - Akkor az lesz a legjobb, ha három szemüveget tart. 
 	- Ha három szemüvegem volna - mondta Alicia Coombe -, azzal töltenem az életemet, hogy keresem valamelyiket. Mégiscsak az a legjobb, ha egy van. Akkor muszáj addig keresnem, amíg meg nem találom. 
 	- Hát valahol csak kell lennie - mondta Sybil. -Nem járt máshol, csak ebben a két szobában. Itt pedig nincs, tehát akkor nyilván a próbaszobában tette le valahova. 
 	Visszament, körüljárt, minden zugba benézett. Végezetül eszébe jutott valami: felemelte a babát a heverıı. 
 	- Megvan! - kiáltott ki a másik szobába. 
 	- Igazán? Hol volt? 
 	- A drágalátos babája alatt. Alighanem akkor dobhatta le, amikor a babát visszatette a heverıe. 
 	- Dehogyis dobtam le. Hogy dobhattam volna le? 
 	- Akkor nyilván a baba dugta el- mondta elkeseredve Sybil. 
 	- Tudja - mondta Alicia, és elgondolkozva nézett a babára -, el is tudom képzelni róla. Magyon értelmesnek látszik, nem gondolja, Sybil? 
 	- Nem tetszik nekem az arca -mondta Sybil - Tisztára úgy néz, mintha tudna valamit , amit mi nem tudunk. 
 	- Szerintem nagyon aranyos, és nagyon szomorú a tekintete - vélte Alicia Coombe. De nem sok meggyııés csendült a hangjából. 
 	- Még hogy aranyos?! Szerintem egyáltalán nem - mondta Sybil. 
 	- Hát nem... talán nem... No mindegy, lássunk a munkánkhoz. Lady Lee tíz perc múlva itt lesz. 
 	Szeretném addig megírni és elküldeni ezeket a számlákat. 
 	
 	- Mrs. Fox! Mrs. Fox! 
 	- Tessék, Margaret - szólt Sybil. - Mi a baj? Sybil épp az asztal fölé hajolt, és egy selyem anyagot szabott. 
 	- Jaj, Mrs. Fox, már megint az a baba. Levittem a barna ruhát, ahogy mondta, és az a baba megint ott ül az íróasztalnál! De nem én tettem oda - egyikünk se volt. Higgye el, Mrs. Fox, igazánnem mi voltunk! 
 	Sybil kezében kissé megcsúszott az olló. 
 	- Ejnye - mondta mérgesen -, nézze, mit csináltam maga miatt. No nem baj, majd helyrehozom. 
 	Hát mit beszél arról a babáról? 
 	-Már megint ott ül az íróasztalnál. 
 	Sybil lement, és belépett a próbaszobába. A baba az íróasztalnál ült, pontosan úgy, mint elııeg. 
 	- Igencsak megmakacsoltad magadat, mi? -kérdezte a babától Sybil. 
 	Minden teketória nélkül felkapta, és visszatelepítette a heverıe. 
 	- Itt a helyed, fiacskám - mondta. - Szépen itt maradsz. 
 	Azzal átment a másik szobába. 
 	- Miss Coombe. 
 	- Tessék, Sybil? 
 	- Valaki a bolondját járatja velünk. Az a baba megint ott ült az íróasztalnál. 
 	- Mit gondol, ki lehet? 
 	- Csak valamelyik lány a mőelybı - mondta Sybil. - Biztosan remek viccnek tartja. Persze ég-re-földre esküdöznek, hogy nem ı voltak. 
 	- Maga szerint melyik volt az? Margaret? 
 	- Nem hiszem. Roppant furcsa volt az arca, amikor bejött és elmondta. Talán az a vihogó Marlene. 
 	- Akármelyik csinálta, nagyon ostoba tréfa. 
 	- Hát persze, hogy az. Tiszta hülyeség. De én véget vetek neki - mondta komoran Sybil. 
 	- Mit akar csinálni? 
 	- Majd meglátja. 
 	0)65535 
 	Aznap este, amikor hazaindult, kívülrı ráfordította a kulcsot a próbaszoba ajtajára 
 	- Bezárom az ajtót - mondta -, és a kulcsot magammal viszem. 
 	- Aha - bólintott Alicia Coombe. Halvány mosoly játszott az ajka körül. - Látom, azt hiszi, én voltam az, igaz? Hogy szórakozottságomban bemegyek, és azt hiszem, hogy én írok az íróasztalnál, de ehelyett felveszem a babát, és ı ültetem oda, hogy írja meg a leveleimet. Erre gondol? És hogy aztán megfeledkezem az egészrı? 
 	- Hát ez is egy lehetıég - ismerte be Sybil. -Mindenesetre biztos akarok lenni benne, hogy ma este senki nem fog semmiféle buta tréfát elkövetni. 
 	Sybilnek az volt az elsıdolga, hogy kulcsával kinyitotta a próbaszoba ajtaját, és komoran bemasírozott. Mrs. Groves, gondterhelt arccal, és harcrakész tollseprőel már várta a folyosón. 
 	- Most majd meglátjuk! - mondta Sybil. Aztán elakadt a lélegzete, és visszahıölt. A baba az íróasztalnál ült. 
 	- Még ilyet! - sápítozott a háttérben Mrs. Groves. - Ez tényleg nem Istentı való! Ej, Mrs. Fox, hisz maga holtsápadt! Mindjárt összeesik! Igyon valamit. Miss Coombe-nak biztosan akad egy korty jóféléje odafönt! 
 	- Nincs semmi bajom - jelentette ki Sybil. 
 	A babához lépett, óvatosan felemelte, és átvitte a szobán. 
 	- Valaki megint viccet csinált - állapította meg Mrs. Groves. 
 	- Ezúttal igazán nem tudom, hogyan tehette bárki - mondta lassan Sybil. - Tegnap este bezártam az ajtót. Maga is tudja, hogy senki sem juthatott be a szobába. 
 	- Talán van még valakinek kulcsa - vélekedett Mrs. Groves. 
 	- Nem hiszem - mondta Sybil. - Eddig még sohasem zártuk be ezt az ajtót. Régimódi kulcsa van, és nincs belıe több, csak ez az egy. 
 	- Talán valamelyik másik ajtó kulcsa is nyitja. Végigpróbálták a ház valamennyi kulcsát, de egyik sem illett a próbaszoba zárjába. 
 	- Csakugyan nagyon furcsa, Miss Coombe - mondta késıb Sybil, amikor együtt ebédeltek. 
 	Alicia Coombe-nak láthatólag tetszett a dolog. 
 	- Egészen különös eset, kedvesem – mondta. - írnunk kellene azoknak a pszichológiai kutatóknak. Talán küldenek valakit - egy médiumot esetleg - megnézni, hogy van-e valami furcsaság azzal a szobával. 
 	- Úgy látom, egyáltalán nem aggasztja a dolog - mondta Sybil. 
 	- Bevallom, tulajdonképpen élvezem - mosolygott Alicia Coombe. -Az én koromban egészen jó mulatság, ha egyáltalán történik valami. De azért... - tette hozzá elgondolkodva - igazából nincs ínyemre a dolog. Mármint az a baba kissé felfuvalkodott, nem gondolja? 
 	Aznap este Sybil és Alicia Coombe együttesen zárták be kívülrı az ajtót. 
 	- Még most sem tudok szabadulni a gondolattól - mondta Sybil -, hogy valaki tréfát ő velünk, bár fogalmam sincs, miért... 
 	- Gondolja, hogy reggel megint ott találjuk ıagyságát az íróasztalnál? - kérdezte Alicia. 
 	- Igen - bólintott Sybil. - Azt hiszem. 
 	Tévedtek. A baba nem ült az íróasztalnál. Hanem az ablakpárkányon. És kinézett az utcára. És megint furán élethővolt a tartása. 
 	- Szörnyen buta história - ingatta a fejét Alicia Coombe, amikor délután felhajtottak egy gyors csésze teát. Hallgatólagos megegyezéssel nem a próbaszobában, mint rendesen, hanem Alicia Coombe szobájában, a folyosó túloldalán. 
 	A napok múltával a helyzet egyre furább lett. A baba most már nemcsak az éjszaka folyamán változtatta helyét. AHarryszor beléptek a próbaszobába - még ha csak néhány percre voltak is távol -, más és más helyen találták a babát. Ha a heverı hagyták, legközelebb a széken ült. Aztán egy másik széken. Néha az ablakpárkányon, máskor megint az íróasztalnál. 
 	- Oda megy, ahová éppen kedve tartja – mondta Alicia Coombe. - Szerintem mulattatja a dolog. 
 	A két nılenézett az ernyedten heverı puha bársonyruhás figurára, a festett selyemarcra. 
 	- Néhány darab régi bársony meg selyem és egy kis festék - ennyi az egész - mondta Alicia Coombe. Feszült volt a hangja. - Nem gondolja, hogy... khm... megszabadulhatnánk tıe? 
 	- Hogyhogy? - kérdezte szinte döbbenten Sybil. 
 	- Hát mondjuk... bedobhatnánk a kandallóba. Elégetnénk, mint valami boszorkányt... Vagy pedig 
 	- tette hozzá tárgyilagos hangon - egyszerőn kidobhatnánk a szemétbe. 
 	- Nem hiszem, hogy ezzel bármit is elérnénk -mondta Sybil. - Valaki bizonyára kiszedné a szemétbı, és visszahozná. 
 	- Vagy elküldhetnénk valahova - folytatta Alicia Coombe. - Valamelyik társaságnak, amelyik mindig levetett holmit kér. Vagy valamilyen jótékony célú kiárusításra. Szerintem még ez a legjobb ötlet. 
 	- Nem tudom... - mondta lassan Sybil. - Én félnék. 
 	- Mitı? 
 	- Attól, hogy visszatér. 
 	- Mint valami postagalamb? -ügy. 
 	- Nem gondolja, hogy lassan kezdünk megbolondulni? - kérdezte Alicia Coombe. - Vagy talán én teljesen becsavarodtam, maga meg mindent rám hagy? 
 	- Nem - mondta Sybil. - De szörnyőrossz érzésem van - rémes érzés. Hogy a baba erıebb nálunk. 
 	Hogy kibabrál velünk. 
 	- Ez a kis rongycsomó? 
 	
 	- Igen. Ez a kis rongycsomó. Mivelhogy annyira eltökélt. Véghezviszi az akaratát. Mert az a szoba most már az övé! 
 	- Igen - bólintott Alicia Coombe. Körülnézett a szobában. - Persze, mindig is az övé volt - a színe meg minden... Én azt hittem, illik a szobához - pedig a szoba illik ıozzá. Hát nem képtelenség - 
 	tette hozzá elkeseredetten -, hogy egy baba csak úgy belép az életünkbe, és mindent kisajátít?! 
 	Mrs. Groves már nem is hajlandó eljönni és kitakarítani. 
 	- Mert fél a babától? 
 	- Mindig valamilyen kifogással áll elı - Aztán Alicia fojtott hangon hozzátette: - Mit csináljunk, Sybil? Már engem is teljesen kiborít. Hetek óta dolgozni sem tudok. Egyetlen ruhát nem voltam képes megtervezni. 
 	- Nekem meg minduntalan megcsúszik a kezemben az olló - vallotta be Sybil. - Mindenféle ostoba hibát követek el. Talán mégiscsak írnia kellene annak a pszichológiai társaságnak... 
 	- Bolondnak néznének - legyintett Alicia Coombe. - Nem gondoltam a múltkor komolyan. Nem, alighanem muszáj lesz folytatnunk, amíg csak... 
 	- Amíg csak...? 
 	- Nem is tudom - nevette el magát kényszeredetten Alicia. 
 	Másnap reggel Sybil zárva találta a próbaszoba ajtaját. 
 	- Miss Coombe, magánál van a kulcs? Maga zárta be tegnap este? 
 	- Igen - bólintott Alicia Coombe. - Bezártam, és zárva is marad. 
 	- Hogyhogy? 
 	- Úgy, hogy egyszerőn lemondok arról a szobáról. Legyen a babáé. Minek nekünk két szoba? 
 	Próbálhatunk itt is. 
 	- De hiszen ez a saját nappali szobája. 
 	- Nincs rá szükségem. Van egy szép hálószobám. Majd átrendezem, hogy nappali szobának is használhassam. 
 	- És a próbaszobába soha többé nem akar bemenni? - kérdezte hitetlenkedve Sybil. 
 	- Ahogy mondja. 
 	- No de mi lesz a takarítással? Rémesen meggyőik a por! 
 	- Győjön! - mondta eltökélten Alicia Coombe. 
 	- Ha egy baba birtokába veszi azt a szobát – ám vegye. Legyen az övé. És takarítson ı! - Majd hozzátette: - ugyanis győöl bennünket. 
 	- A baba? Győöl bennünket? - képedt el Sybil. 
 	- Igen - bólintott Alicia. - Nem is tudta? De hiszen látszik a tekintetén. 
 	- Igen - mondta elgondolkodva Sybil. - Valószínőeg észrevettem én is. És nyilván ezt éreztem egész idıalatt - hogy győöl bennünket, és el akar innen kergetni. 
 	- Gonosz kis jószág - mondta Alicia Coombe. 
 	- Hát most megkapta, amit akart. 
 	Ezek után békésebben folyt tovább az élet. Alicia Coombe bejelentette alkalmazottainak, hogy átmenetileg nem használja a próbaszobát-túlságosan sok munkát ad a takarítás, magyarázta. 
 	Csakhogy még aznap meghallotta, amint az egyik varrólány így szól a másikhoz: 
 	- Tisztára bedilizett az öreglány. Mindig gondoltam, hogy már egészen gyagyás - mindent elhagy, mindent elfelejt. De ez már több a soknál, hát nem? Tisztára begolyózott attól a babától. 
 	- Csak nem gondolod, hogy tényleg dilis? -kérdezte egy másik. - Lehet, hogy egy szép napon még kést fog ránk?! 
 	Fecsegve odébbálltak, Alicia pedig füstölgött magában. Méghogy begolyózott! Aztán bánatosan hozzátette gondolatban: - Ha Sybil nincs, alighanem én is azt hinném magamról, hogy megbolondultam. De én is, Sybil is meg még Mrs. Groves is - hát azért valami csak lehet a dologban! Csak tudnám, mi lesz a vége? 
 	Három hét elteltével Sybil így szólt Alice Coombe-hoz: - Azért valamikor mégiscsak be kell mennünk abba a szobába. 
 	- Miért? 
 	Biztosan nagyon meggyőt a kosz. És minden megmolyosodik. Kitakarítunk, aztán megint bezárjuk. 
 	- Sokkal szívesebben tartanám zárva, és nem mennék be. 
 	- Azt kell hinnem, hogy maga még nálam is babonásabb! - mondta Sybil. 
 	- Valószínőeg - bólintott Alicia Coombe. - Én kezdettı fogva jobban hittem az egészben, mint maga, de eleinte, hogy is mondjam... valahogy izgalmasnak találtam. Nem is tudom. Most egyszerőn - félek. Nem szeretnék bemenni abba a szobába. 
 	- Hát én pedig igen - mondta Sybil. - És be is megyek. 
 	- Tudja, mi a baj magával? - kérdezte Alicia Coombe. - Egyszerőn nem hagyja békén a kíváncsiság. 
 	- Jó. Akkor nem hagy békén a kíváncsiság. Szeretném a tulajdon szememmel látni, mit mőelt az a baba. 
 	- Változatlanul az a véleményem, hogy okosabb, ha békén hagyjuk - mondta Alicia. - Átengedtük neki a szobát, ennyivel érje be. Ne zavarjuk. - Aztán elkeseredetten felsóhajtott. - Micsoda zagyvaságokat hordunk itt össze! 
 	- Igen. Zagyvaságokat hordunk össze, de mi egyebet tehetnénk? Legjobb lesz, ha ideadja azt a kulcsot. 
 	- Jó, jó, adom. 
 	- Szerintem attól fél, hogy kieresztem a babát. Holott véleményem szerint neki semmiség volna áthatolni a csukott ajtón, ablakon, ha éppen úgy tartaná kedve. 
 	Sybil elfordította a kulcsot, és bement a szobába. 
 	- De furcsa! - kiáltott fel. 
 	Mi olyan furcsa? - kukkantott át Sybil válla fölött Alicia Coombe. 
 	Egy szem por nincs a szobában. Az ember azt hinné, ennyi idıután... Igen. Csakugyan furcsa. 
 	- Na és ott van ı - mondta Sybil. 
 	A baba valóban ott volt a heverı. De nem a szokásos ernyedt pozitúrájában. Egyenes derékkal ült, a háta mögött párna. Mintha ıvolna a ház úrnıe, és várná a vendégeit. 
 	- Igen otthonosan érzi magát - állapította meg Alicia Coombe. - Talán elnézését kellene kérnem a tolakodásért! 
 	- Menjünk - mondta Sybil. 
 	Kihátrált a szobából, behúzta az ajtót, és megint ráfordította a kulcsot. A két nıegymásra bámult. 
 	- Csak tudnám, miért rémít meg bennünket ennyire... - sóhajtott Alicia Coombe. 
 	- Úristen, hát kit nem rémítene meg?! 
 	- Úgy értem, mi történt valójában? Igazán semmi. Egy bábféleség mozog ide-oda a szobában. 
 	Talán nem is maga a báb - hanem valami háziszellem. 
 	- Pompás gondolat. 
 	- Igen, csakhogy nem hiszek benne. Szerintem - maga a baba az. 
 	- És csakugyan nem sejti, honnan került ide? 
 	- A leghalványabb fogalmam sincs -jelentette ki Alicia. - Minél többet töröm rajta a fejemet, annál biztosabb vagyok benne, hogy nem én vettem, és nem is kaptam. Azt hiszem, hogy csak úgy... jött. 
 	- És ahogy jött, úgy el is megy majd egyszer? 
 	- Nem tudom, miért menne el - mondta Alicia. - Hisz megkapott mindent, amire vágyott. 
 	
 	De a baba láthatólag mégsem kapott meg mindent, amire vágyott. Másnap, amikor Sybil bement a szalonba, elakadt a lélegzete. Felkiáltott az emeletre. 
 	- Miss Coombe, Miss Coombe, jöjjön le! 
 	- Mi baj van? 
 	Alicia Coombe sántikálva jött le a lépcsı -reumás volt a jobb térde. 
 	Mi a baj, Sybil? 
 	Oda nézzen! 
 	Megálltak a szalon ajtajában. A kanapé karfáján terpeszkedett a baba. 
 	- Kijött - sikított Sybil. - Kijött a szobából! 
 	- Most már ez a szoba is kell neki! 
 	Alicia Coombe lezökkent egy székre az ajtó mellett. - A végén be fogja kebelezni az egész üzletet 
 	- mondta. 
 	- Nincs kizárva - bólintott Sybil. 
 	- Te komisz, alamuszi, rosszindulatú dög - sziszegett a babára Alicia. - Mit gyötörsz bennünket? 
 	Nem kellesz nekünk. 
 	Úgy látta - és nemcsak ı Sybil is -, hogy a baba megmoccan. Mintha a végtagjai még jobban elernyednének. Hosszú karja a kanapé karfáján hevert, félig eltakart arca mintha a karja alól kandikálna ki. Méghozzá alamuszi, rosszindulatú tekintettel. 
 	- Szörnyeteg! - kiáltott Alicia. - Nem bírom tovább! 
 	Azzal átsántikált a szobán, felkapta a babát, az ablakhoz lépett, kinyitotta, és a babát kihajította az utcára. Sybilben benne rekedt a lélegzet. Aztán rémülten felkiáltott. 
 	Jaj, Alicia, ezt nem lett volna szabad! Nem lett volna szabad! 
 	Tennem kellett valamit - mondta Alicia Coombe. - Egyszerőn nem bírtam tovább! 
 	Sybil is az ablakhoz lépett. A baba a járdán hevert, ernyedten, arccal lefelé. 
 	- Megölte! - suttogta Sybil. 
 	- Ne beszéljen butaságokat... Hogy ölhettem volna meg valamit, ami bársonyból, selyembı, papírmaséból van? Nem igazi! 
 	- Nagyon is igazi... - suttogta Sybil. 
 	- Úristen! - hıölt vissza Alicia. - Az a gyerek... 
 	Egy rongyos kislány hajolt a járdán heverıbaba fölé. Végignézett az utcán - ahol ilyenkor reggel alig járt egy-két ember, csak autók szaladgáltak -, aztán, a látottakkal elégedetten, lehajolt, felkapta a babát, és átfutott az utca túlsó oldalára. 
 	-Állj meg! Állj meg! - kiáltott utána Alicia. Aztán Sybilhez fordult. 
 	- Az a gyerek nem viheti el a babát! Nem szabad! A baba veszedelmes - gonosz. Meg kell állítanunk. 
 	De nem ı állították meg. Hanem a forgalom. Ebben a pillanatban három taxi közeledett egyik irányból és két teherautó a másikból. A gyerek megrekedt egy járdaszigeten. Sybil lerohant a lépcsı, Alicia Coombe a nyomában. A két nıegy teherautó meg egy személyautó között zegzugol-va végre a szigetre ért, mielıt a gyerek átmehetett volna a túloldalra. 
 	- Nem viheted el azt a babát - mondta AliciaCoombe. - Add vissza. 
 	A gyerek felnézett rá. Vézna kislány volt, nyolcévesforma. Bandzsított. 
 	- Mér annám vissza? - kérdezte dacosan. -Kihajítsák az ablakon - láttam. Ha kihajította, nem kell magának, hát most már az enyim. 
 	- Veszek neked másik babát! - zihálta Alicia. -Gyere, megyünk a játékboltba - megkapod a legeslegszebb babát! De ezt add vissza. 
 	- Nem én - mondta a gyerek. És karja védı a bársonybaba köré kulcsolódott. 
 	- Vissza kell adnod - mondta Sybil. - Nem a tiéd. 
 	
 	Kinyújtotta kezét, hogy elvegye a babát a gyerektı, de az vadul toporzékolni kezdett, és visított, ahogy a torkán kifért. 
 	- Nem adom! Igenis nem adom! Most már az enyim! Én szeretem! Maguk nem szeretik! utálják! 
 	Ha nem utálnák, nem hajították volna ki az ablakon! Én szeretem, és neki ez kell! Azt akarja, hogy szeressék! 
 	És angolnaügyességgel siklott át a jármőek között, átrohant az úttesten, befordult egy sikátorba, és mire a két nıátvergıött volna az autók között, már eltőt a szemük elı. 
 	- Elment - mondta Alicia. 
 	- Azt mondta: a baba azt akarja, hogy szeressék... - suttogta Sybil. 
 	- Talán egész idıalatt ezt akarta - mondta Alicia. - Hogy szeressék... 
 	És a londoni forgalom sőőében a két nıriadtan pillantott egymásra. 

 	A tükör 
 	 
 	Ezt a történetet nem tudom megmagyarázni. Nincs vele kapcsolatban semmiféle elméletem. 
 	Egyszerőn csak - megtörtént. 
 	Néha azért mégis eltőıöm: vajon hogyan alakultak volna a dolgok, ha annak idején észreveszem azt az egyetlen lényeges részletet, amelynek a jelentıégét csak annyi esztendımúltán fogtam fel. 
 	Ha észrevettem volna - nos, akkor három ember élete merıen másképp alakul. És ez a gondolat - 
 	valamiképpen ijesztı 
 	Elızör is vissza kell térnem az 1914-es esztendınyarára. Még a háború kitörése elıt lementem Badgeworthybe Neil Carslake-kel. Neil volt a legjobb barátom. Ismertem Alant is, az öccsét, de nem olyan jól. A húgukkal, Sylviával még nem találkoztam. Két esztendıel volt fiatalabb Alan-nél, hárommal Neilnél. Amikor még iskolába jártunk, két alkalommal is Neilnél kellett volna töltenem a szünidı, Badgeworthyben, de mind a kétszer közbejött valami. így aztán csak huszonhárom éves koromban ismertem meg Neil és Alan otthonát. 
 	Sok volt a szállóvendég. Neil, Sylvia húga épp akkoriban jegyezte el magát egy Charles Crawley nevőférfival. Charles, mesélte Neil, jóval idıebb Sylviánál, de talpig becsületes fickó, és meglehetıen jómódú. 
 	Emlékszem, este hét órakor érkeztünk meg. Mindenki felment a szobájába, hogy átöltözzön vacsorához. Neil vitt fel a szobámba. Badgeworthy jobb napokat látott szép öreg ház volt. Az elmúlt három évszázad során ötletszerőn bıíthették, lépten-nyomon kis lépcsıorok vezettek fölfelé, lefelé, és tele volt váratlan lépcsıázakkal. Az a fajta ház, amelyben nehéz eligazodni. Neil megígérte, hogy bejön értem, és együtt megyünk le vacsorázni. Kissé elfogultan vártam az elsıtalálkozást a családjával. Emlékszem, nevetve azt mondtam, az ilyen házban az ember arra számít, hogy kísértetekbe botlik a folyosón, amire Neil félvállról azt válaszolta, hogy a házban állítólag valóban kísértet jár, de közülük még senki sem látta, és nem is tudják, milyen alakban jelenik meg. 
 	Azután elsietett, én meg beletúrtam a bıöndömbe, hogy megkeressem a szmokingomat. 
 	Carslake-ék nem voltak jómódúak; ragaszkodtak az ıi házhoz, de nem volt a szolgálatukban inas, aki kicsomagolná a vendég holmiját. 
 	Nos, elérkeztem addig a pontig, amikor már csak a nyakkendıet kellett megkötnöm. A tükör elıt álltam. Láttam az arcomat, a vállamat, mögötte pedig a szoba falát - sima fal volt, csak a közepén törte meg egy ajtó -, és épp sikerült megkötnöm a nyakkendıet, amikor észrevettem, hogy az ajtó nyílik. 
 	Hogy miért nem fordultam hátra, nem tudom -pedig alighanem az lett volna természetes. 
 	Akárhogyan is - nem fordultam hátra. Csak néztem, ahogy az ajtó lassan kinyílik - és eközben beláttam a mögötte levıszobába. 
 	Hálószoba volt, nagyobb mint az enyém, két ágy állt benne - és egyszer csak elakadt a lélegzetem. 
 	Mert az egyik ágy végénél egy lány állt, és a nyaka köré két férfikéz kulcsolódott, és a férfi lassan hátrakényszerítette a lányt, és a nyakát szorongatta... Megfojtotta. 
 	Tévedésrı szó sem lehetett. Tökéletesen tisztán láttam, mi történik. Gyilkosság - a szemem láttára. 
 	Tisztán láttam a lány arcát, aranyhaját, gyönyörőarcán a rettegést, és ahogy lassan szederjessé vált az arca. A férfinak csak a hátát láttam, a két kezét, meg az arca bal oldalán a nyaka felé futó sebhelyet. 
 	
 	Elmondani eltart egy darabig, de a valóságban csak egy-két pillanat telt el, és én álltam megbénulva. Aztán sarkon fordultam, hogy segíteni próbáljak a lányon... 
 	És a falon, mögöttem, a tükörben látszó falon nem volt más, csak elıte egy múlt századbeli hatalmas mahagóniszekrény. Se nyitott ajtó - se gyilkos jelenet. Visszafordultam a tükörhöz. 
 	Abban is csak a szekrény látszott... 
 	Kezemet végighúztam a szemem elıt. Aztán a szoba túlsó oldalára szökkentem, megpróbáltam elhúzni a szekrényt, és ebben a pillanatban a másik ajtón a folyosóról belépett Neil, és tudakolta, hogy mi az ördögöt mőelek. 
 	Kissé ütıöttnek vélhetett, amikor nekiestem, és izgatottan azt kérdeztem, van-e ajtó a szekrény mögött. Igen, mondta, van ott egy ajtó, a szomszéd szobába vezet. Ki lakik abban a szobában, kérdeztem. Oldhamék, mondta, Oldham ınagy és a felesége. Megkérdeztem, hogy vajon Mrs. 
 	Oldhamnek aranyszıe haja van-e, Neil pedig azt felelte, hogy a hölgy fekete - és csak akkor döbbentem rá, hogy alighanem ıültnek gondol. Összeszedtem magam, valami magyarázkodásfélét hebegtem, aztán lementünk a földszintre. Alighanem hallucináltam, mondtam magamban - és 
 	igencsak szégyenkeztem, és nagy szamárnak éreztem magam. 
 	És akkor... és akkor... Neil így szólt: 
 	- Sylvia húgom - és én annak a lánynak az arcát láttam magam elıt, akit az imént a szemem láttára fojtottak meg... és bemutattak a vıegényének, aki magas, fekete férfi volt, és az arca bal oldalán sebhely húzódott végig. 
 	Ennyi. Gondold meg, és mondd is meg, mit tettél volna a helyemben. Itt áll elıtem a lány -
 	ugyanaz a lány -, és itt áll az a férfi, aki a szemem láttára fojtogatta - és egy hónap múlva összeházasodnak. 
 	Prófétai látomásom volt vajon? Sylvia és a férje valamikor majd lejönnek ide, ezt a szobát adják nekik (a legszebb vendégszobát), és a véres valóságban is lezajlik az a jelenet, amelynek szemtanúja voltam? 
 	Mit tehettem? Tehettem egyáltalán valamit? Hinne-e nekem bárki - Neil -, vagy maga a leány? 
 	Töprengtem, tépelıtem egész héten, amíg odalent voltam. Szóljak vagy ne szóljak? És ugyanakkor újabb bonyodalom támadt, ugyanis elsıpillantásra beleszerettem Sylvia Carslake-be... egyetlen vágyam volt csupán: hogy ıaz enyém legyen... És ez bizonyos tekintetben megkötötte a kezemet. 
 	És közben tudtam: ha nem szólok, Sylvia hozzámegy Charles Crawleyhoz, és Crawley meg fogja ölni... így aztán az elutazásom elıti napon kiböktem neki a dolgot. Tudom, mondtam, azt fogja gondolni, hogy nem vagyok épesző vagy ilyesmi, de ünnepélyesen megesküdtem rá, hogy láttam mindazt, amit elmondtam neki, és úgy éreztem, ha eltökélt szándéka, hogy feleségül megy Crawleyhoz, nem hallgathatom el elıte különös élményemet. 
 	Sylvia némán végighallgatott. Volt valami a szemében, amit nem értettem. Egyáltalán nem haragudott. Amikor befejeztem történetemet, komolyan köszönetet mondott. Eszelıen ismételgettem: - De láttam! Igazán láttam! - amire ıazt válaszolta: - Bizonyára látta, ha mondja. 
 	Hiszek magának. 
 	Nos, az lett a vége, hogy amikor elutaztam, nem tudtam, helyesen jártam-e el, vagy bolondot csináltam magamból - egy hét elteltével pedig Sylvia felbontotta az eljegyzését Charles Crawleyval. 
 	És akkor jött a háború, és már nemigen volt idık másra gondolni. Egyszer-kétszer, amikor eltávozáson voltam, összefutottam Sylviaval, de amennyire tudtam, kerültem. 
 	Jobban szerettem, jobban vágyakoztam utána, mint valaha, de úgy éreztem, nem lenne tisztességes, ha közelednék hozzá. Én tehettem róla, hogy felbontotta az eljegyzését Crawleyval, és szüntelenül azt mondogattam magamnak, csak az igazolhatja az eljárásomat, ha merıen önzetlen volt. 
 	És aztán, 1916-ban, Neil elesett, és nekem kellett Sylviának beszámolnom Neil utolsó perceirı. 
 	Ezek után nem maradhattunk meg a közömbösség szintjén. Sylvia rajongott bátyjáért, nekem pedig Neil volt a legjobb barátom. Sylvia imádnivaló-an esendıvolt gyászában. Alig bírtam hallgatni, és amikor visszatértem a frontra, csak azért fohászkodtam, bárcsak egy golyó pontot tenne a szerencsétlen história után. Az életem Sylvia nélkül egy hajítófát sem ér. 
 	De egyetlen golyót sem címeztek meg nekem. Az arcomat ugyan súrolta egy, a jobb fülem tövénél, egyet pedig feltartóztatott a zsebemben hor-dott cigarettatárcám, de sértetlenül kerültem haza. Charles Crawley 1918 elején elesett. 
 	Ez valahogy megváltoztatta a dolgot. 1918 ızén, közvetlenül a fegyverszünet elıt tértem haza, egyenesen Sylviához mentem, és bevallottam, hogy szeretem. Nemigen reménykedtem, hogy viszonozza érzelmeimet, és majd hanyatt estem meglepetésemben, amikor Sylvia nekem szegezte a kérdést, hogy miért nem szóltam hamarabb. Motyogtam valamit Crawleyról, amire ımegkérdezte: - Mégis mit gondolsz, miért szakítottam vele? - Aztán elmondta, hogy akárcsak én ıelé, ıis elsıpillantásra belém szeretett. 
 	Azt hittem, mondtam Sylviának, hogy az általam elıdott történet miatt bontotta fel az eljegyzését, amire gúnyosan kacagott, és azt mondta: ha valaki szeret egy férfit, nem lenne ilyen gyáva, aztán újra meg újra végigmentünk az én hajdani látomásomon, és megegyeztünk, hogy igen különös - 
 	de semmi több. 
 	Nos, ezután már nincs sok mesélnivalóm. Sylvia meg én összeházasodtunk, és igen boldogan éltünk. De mihelyt valóban megszereztem ı, rá kellett jönnöm, hogy nem vagyok igazán jó férj. 
 	Imádtam Sylviát, de féltékeny voltam, betegesen féltékeny mindenkire, akire akár csak rámosolygott. Ez eleinte mulattatta, sı még tetszett is neki. Ez bizonyította, hogy mennyire imádom. 
 	Én azonban tisztán, világosan láttam, hogy nemcsak bolondot csinálok magamból, de a kettık életének békéjét és boldogságát veszélyeztetem. Tudtam - és mégsem bírtam változtatni rajta. 
 	Annyiszor Sylvia levelet kapott és nem mutatta meg nekem, azon gyötrıtem, hogy vajon ki írhatta. Ha nevetett, beszélgetett akárki férfival, én már komoran, árgus szemekkel figyeltem. 
 	Eleinte, mondom, Sylvia kinevetett. Roppant humorosnak találta a dolgot. De aztán már nem is találta annyira mulatságosnak. Végül pedig egyáltalán nem. 
 	És lassan eltávolodott tıem. Nem a szó fizikai értelmében - de a lelkében, a gondolataiban. Már nem tudtam, mi jár a fejében. Kedves volt, gyengéd volt - de szomorúan, mintegy messzirı. 
 	Apránként rájöttem, hogy már nem szeret. A szerelme meghalt, és én öltem meg... 
 	Elkerülhetetlen volt a következılépés. Azon kaptam magam, hogy várok rá - hogy rettegek tıe... 
 	Azután belépett az életünkbe Derek Wain-wright. Megvolt benne minden, ami belıem hiányzott. 
 	Okos volt, szellemes volt, jóképővolt, és - kénytelen vagyok beismerni - tetıı talpig becsületes, derék ember. Amint megláttam, így szóltam magamban: - Ez az ember Sylviához való... 
 	Sylvia harcolt ellene. Tudom, hogy harcolt... de én nem segítettem. Nem tudtam. Begubóztam komor, konok tartózkodásomba. Pokolian kínlódtam - de a kisujjamat se tudtam mozdítani, hogy segítsek magamon. És neki sem segítettem. Csak rontottam a dolgokon. Egy nap nekitámadtam -
 	kegyetlenül, komiszul, igazságtalanul. Valósággal ıjöngtem a féltékenységtı, a keserőégtı. 
 	Gonosz, igazságtalan václakat vágtam Sylvia fejéhez. És vad gyönyörőégemet leltem mindebben... 
 	Emlékszem, hogy Sylvia arcát elfutotta a vér, elhúzódott tıem... 
 	Elérkezett tőıépessége határához... 
 	Emlékszem, azt mondta: 
 	
 	- Ez nem mehet így tovább... 
 	Amikor aznap este hazaértem, üres volt a ház -üres. Csak egy levél fogadott - már ahogy szokás. 
 	Sylvia azt írta, hogy elhagy - örökre. Egy-két napra lemegy Badgeworthybe. Azután pedig ahhoz az emberhez, aki szereti, és akinek szüksége van rá. Ez végleges elhatározása. 
 	Addig alighanem magam sem hittem, hogy a gyanúm megalapozott. De most feketén-fehéren láttam, hogy legsúlyosabb félelmem igazolódik -és ez az ıületbe hajszolt. Lementem Sylvia után Badgeworthybe, olyan gyorsan, ahogy csak a kocsimtól telt. 
 	Épp átöltözött vacsorához, emlékszem, amikor berontottam a szobába. Látom most is az arcát -
 	döbbent volt - gyönyörő - riadt. 
 	- Rajtam kívül nem leszel senkié - mondtam. -Senkié. 
 	És torkon ragadtam, és fojtogattam... 
 	És hirtelen megláttam magunkat a tükörben. Sylvia fuldoklik, én fojtogatom, és az arcomon ott a sebhely, ahol a golyó súrolta, a jobb fülem alatt. 
 	Nem - nem öltem meg Sylviát. A hirtelen felismerés megbénított, kezem lehullott Sylvia nyakáról, és Sylvia a padlóra zuhant... 
 	És akkor megtörtem - és Sylvia vigasztalt... Igen, vigasztalt. 
 	Mindent elmondtam neki, ıpedig azt, hogy "az, aki szereti, és akinek szüksége van rá" - nem más, mint a bátyja, Alan... Azon az éjszakán egymás szívébe láttunk, és attól a pillanattól fogva sohasem távolodtunk el egymástól... 
 	Kijózanító gondolat úgy élni végig az életet, hogy Isten és egy tükör kegyelme híján az ember gyilkossá lehetett volna... 
 	Egyvalami meghalt azon az éjszakán - a féltékenység ördöge, amely oly régóta hatalmában tartott... 
 	De néha elgondolkodom: ha nem követem el kezdetben azt a tévedést - a sebhely a bal orcán, holott valójában a jobb volt, csak a tükör fordította meg... Annyira biztos lettem volna vajon, hogy Charles Crawley az a férfi? Figyelmeztettem volna Sylviát? Az én feleségem lett volna - 
 	vagy az övé? 
 	Avagy múlt és jövı - egy és ugyanaz? 
 	Egyszerőlélek vagyok - nem állíthatom, hogy értem ezeket a dolgokat -, de láttam, amit láttam - 
 	és mert láttam, Sylvia meg én együtt vagyunk a régi-régi szavak értelmében, holtomiglan-holtáiglan. Sı talán még azután is... 

 	Magyar Könyvklub, Budapest, 1995 
 	Felelı kiadó: Dr. Kratochwill Balázs igazgató 
 	Irodalmi vezetı Ambrus Éva 
 	Felelı szerkesztı Détéri Anna 
 	Mőzaki vezetı Szedlák György 
 	Mőzaki szerkesztı Kiss Zsuzsa 
 	A sorozatot és a borítót tervezte: Pintér László 
 	Megjelent 6,17 (A/5) ív terjedelemben